СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 759/24289/19
пр. № 2/759/37/26
18 травня 2026 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді: Петренко Н.О. 
за участю секретаря судових засідань Чумак В.А.
представника позивача Пересунько С.С.
представника відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 (як законного представника ОСОБА_5 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог.
АТ «Альфа Банк» звернулося до суду з позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , та зняти їх з реєстраційного обліку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Банк став власником вказаної квартири 13.12.2019 р. на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» та відповідного застереження в іпотечному договорі від 25.05.2007 р..
В обґрунтування позову позивач зазначав, що на підставі договору іпотеки № 80000308 від 25.05.2007 року та у зв`язку з невиконанням забезпеченого зобов`язання за кредитним договором, за АТ «Альфа-Банк» було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 62,4 кв.м.
Позивач посилався на те, що у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі, які після переходу права власності до банку втратили правові підстави користування житлом, добровільно не знялись з реєстраційного обліку, чим створюють перешкоди власнику у повному здійсненні права володіння, користування та розпорядження належним майном.
ІІ. Процесуальні рішення у справі.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.01.2021 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 
Ухвалою суду від 30.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд.
Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 15.11.2022 року зупинено провадження по справі № 759/24289/19 за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , як законного представника, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та зняття з реєстраційного обліку до набрання рішенням законної сили у справі № 759/14658/19 за позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Тарасенка І.М. , третя особа: ПАТ «Альфа-Банк» про визнання дій протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.
08 липня 2025 року до суду надійшло клопотання Акціонерного товариства «Сенс Банк» в особі представника адвоката Пересунька С.С. про поновлення провадження у справі. Клопотання мотивоване тим, що ухвалою суду від 18.02.2025 року заяву представника позивача адвоката Маркєлова Вадима Валентиновича у справі № 759/14658/19 про відмову від позову задоволено, а саме прийнято відмову ОСОБА_2 від позову до державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Тарасенка І.М. про визнання дій протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим провадження у справі закрито. Таким чином, обставини, що стали підставою для зупинення провадження у справі № 759/24289/19, відпали.
Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 14.07.2025 року поновлено провадження у справі.
Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 02.02.2026 року замінено відповідача ОСОБА_2 , яка діяла як законний представник в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , на належного відповідача ОСОБА_4 .
Протокольною ухвалою суду від 06.05.2026 закрито провадженя щодо   ОСОБА_3 у зв`язку зі смертю.
ІІІ. Позиції учасників судового провадження.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняти їх з реєстраційного обліку. Представник позивача зазначив, що спірне майно було зареєстроване за позивачем у 2019 році. Проживання та реєстрація відповідачів порушує права позивача, як власника майна.
Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що відповідачі не втратили право користування спірним житлом, а саме майно не було придбане за кредитні кошти, а подароване батьком. Крім того, представник відповідача наголошував на необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності правових підстав для виселення відповідачів і зняття їх з реєстраційного обліку.
Третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутності.
ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що на забезпечення виконання зобов`язань між сторонами укладено договір іпотеки № 80000308-И від 25.05.2007 року.
Відповідно до умов договору іпотеки, предметом іпотеки визначено квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 62,4 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м.
Судом встановлено, що відповідно до п. 6.3.1 договору іпотеки № 80000308-И від 25.05.2007 року сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання здійснюється, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Умовами зазначеного пункту договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, а сам договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та є достатньою правовою підставою для державної реєстрації права власності за іпотекодержателем.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, утворилася заборгованість. Керуючись положеннями ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та відповідним застереженням у договорі іпотеки, АТ «Альфа-Банк» реалізував своє право на позасудове врегулювання спору.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 19.03.2019 року за Акціонерним товариством «Альфа-Банк» зареєстровано право власності на вказану квартиру на підставі договору іпотеки та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Судом також встановлено, що станом на момент звернення до суду у спірній квартирі зареєстровані:
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Як вбачається з матеріалів справи, 26.06.2019 року АТ «Альфа-Банк» направило відповідачам письмову вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку, у якій повідомило про перехід права власності на квартиру до банку та вимагало звільнити спірне житло протягом 30 днів. 
Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших осіб або прав державних і громадських організацій.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2 ст.405 ЦК України).
Частиною 4 статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок про те, що: «аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин не проживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів».
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності (постанова Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року в справі №203/1665/19-ц (провадження №61-11593св21).
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).
У постанові від 31 березня 2021 року у справі №753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх.
Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у право на житло.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine"), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, а відтак визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, буде порушенням принципу пропорційності, що у свою чергу спричинить порушення балансу інтересів сторін у спірних правовідносинах.
Верховний Суд у своїй постанові № 755/13349/16-ц від 24.11.2021 зауважує, що зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.
Крім того, Верховний Суд зазначає, що згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.
В силу ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Також, у спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статті 77, 78 та 80 ЦПК України вказують на те, що докази повинні бути належними, допустимими та достатніми.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Отже, для задоволення вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач повинен довести сукупність обставин, а саме: факт непроживання особи у спірному житлі понад встановлений законом строк, відсутність поважних причин такої відсутності, припинення зв`язку особи зі спірним житлом та вибуття її на інше постійне місце проживання.
Разом із тим, під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачі фактично продовжують проживати у спірній квартирі та користуватися нею.
Під час судового розгляду встановлено та підтверджено поясненнями сторін, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 фактично проживають у спірній квартирі АДРЕСА_1 , ведуть там господарство та використовують дане житло як єдине місце проживання. Факт проживання відповідачів у квартирі не заперечувався і представником Позивача.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі вибули із житла, не проживають у ньому тривалий час або втратили зв`язок із спірним приміщенням.
Позивачем не надано суду актів обстеження квартири, довідок житлово-експлуатаційної організації, показань свідків, доказів проживання відповідачів за іншою адресою чи інших доказів, які б підтверджували факт непроживання відповідачів у квартирі понад строки, визначені житловим законодавством.
Сам по собі факт переходу права власності на квартиру до АТ «Альфа-Банк» на підставі іпотечного застереження не є безумовною підставою для визнання зареєстрованих осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Суд враховує, що право користування житлом є самостійним житловим правом, а його припинення можливе лише за наявності передбачених законом підстав, які у даній справі позивачем не доведені.
Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідачі продовжують проживати у спірному житлі, а належних та допустимих доказів втрати ними права користування квартирою матеріали справи не містять, підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.
Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за своєю правовою природою застосовується у випадках, коли особа фактично припинила користування житлом, тривалий час у ньому не проживає, втратила зв`язок із житловим приміщенням та вибула на інше постійне місце проживання.
Разом із тим, як встановлено судом у ході розгляду справи, відповідачі продовжують користуватися спірною квартирою та проживати у ній, а тому відсутні правові підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житлом.
Суд також враховує, що право користування житлом не може бути припинене виключно з підстав переходу права власності на квартиру до іншої особи без встановлення факту припинення користування житлом або наявності інших передбачених законом підстав.
За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги фактично спрямовані на припинення проживання відповідачів у квартирі, однак обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин та встановленим судом фактичним обставинам справи.
При цьому суд зазначає, що за наявності факту проживання осіб у житловому приміщенні захист прав власника може здійснюватися шляхом пред`явлення вимог про виселення, усунення перешкод у користуванні майном або в інший спосіб, передбачений законом, але не шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом за відсутності факту вибуття із нього
У зв`язку з наведеним суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк» про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Щодо позовних вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 є АТ «Альфа-Банк», право власності якого зареєстроване у встановленому законом порядку на підставі іпотечного застереження, передбаченого договором іпотеки.
Водночас у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі: ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:
- заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації;
- судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;
- свідоцтва про смерть;
- паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;
- інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.
Порядок проведення реєстрації та зняття з реєстрації визначають також Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02 березня 2016 року.
Згідно з пунктом 26 вказаних Правил зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).
Відповідно до ч. 3 ст. 9 та ч. 1 ст. 11 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника житла. Більш того, абзацом другим ч. 3 ст. 9 вказаного Закону чітко визначено, що у разі перебування житла в іпотеці, для реєстрації місця проживання обов`язково подається письмова згода іпотекодержателя.
Судом встановлено, що АТ «Альфа-Банк» (правонаступник - АТ «Сенс Банк») став власником квартири 13.12.2019 на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку». З моменту переходу права власності до іпотекодержателя, право користування житлом колишнього власника та членів його сім`ї припиняється.
Оскільки Позивач, як новий власник, не надавав згоди на реєстрацію відповідачів у належному йому майні, наявність записів про реєстрацію місця проживання відповідачів у Державному реєстрі територіальної громади створює для Позивача перешкоди у реалізації його прав, як власника (зокрема, щодо розпорядження майном).
Враховуючи, що право власності Позивача є абсолютним, а реєстрація відповідачів за відсутності згоди нового власника суперечить вимогам Закону «Про надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання», суд вважає за необхідне захистити права Позивача шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку.
Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» задоволено частково, а саме: в частині зняття осіб з реєстраційного обліку , а в частині визнання осіб такими, що втратили право користування відмовлено, суд, керуючись принципом розумності та пропорційності, вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1921,00 грн.
Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК України, Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 (як законного представника ОСОБА_5 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.
Зняти з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 
ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );
ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: відомості відсутні);
ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: відомості відсутні).
У задоволенні позовної вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 як законного представника ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (код ЄДРПОУ 23494714) судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 33 коп.
Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (код ЄДРПОУ 23494714) судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 33 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 (як законного представника ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (код ЄДРПОУ 23494714) судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 33 коп.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   Н.О. Петренко