ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1156/26 Справа № 175/3768/22  Провадження №22-ц/803/444/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Никифоряка Л.П.,
секретар: Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційні скарги  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2025 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання недійними державного акту на право приватної власності на землю та технічної кадастрової документації (суддя першої інстанції Озерянська Ж.М.),
В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2022року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до  ОСОБА_3 , ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання недійними державного акту на право приватної власності на землю та технічної кадастрової документації, в якому просив визнати недійсним Державний акт права приватної власності на землю серії ДП 043589 від 02 жовтня 1990 року та технічну кадастрову документацію, складену на підставі даного акту, та стягнути з відповідача ОСОБА_3 судові витрати.
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2025 року ув задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.
Додатковим рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року заяву представника відповідача про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.
Із вказаними рішеннями суду не погодилась представник ОСОБА_1 – адвокат Сустав Н.В.та подала апеляційні скарги, яких наголошує, що вони ухвалені із порушенням норм матеріального та процесуального права, а також вважає, що судом не повно з`ясовано усі обставини що мають значення для справи.
Зокрема зазначав, що звернувся до суду з проханням скасувати технічну кадастрову документацію на земельну ділянку ОСОБА_3 , так як вона складена з порушеннями та не враховує межі земельної ділянки ОСОБА_1 , який став власником своєї ділянки раніше за ОСОБА_3 . Вказані обставини були встановлені в рамках розгляду справи №175/4501/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, що при розгляді вказаної справи не було враховано судом першої інстанції.
З приводу витрат на правову допомогу зазначав, що спір виник не з вини позивача, а саме у зв`язку з розробленням технічної документації земельної ділянки із порушенням саме відповідачем. Звертає увагу, що ОСОБА_1 , звернувся із позовом на підставі справи № 175/4501/20, в якій він був як відповідач. Судами було встановлено, що технічна документація розроблена с порушенням, при цьому сам ОСОБА_3 має право та може внести самостійно зміни до документації, проте ОСОБА_3 відмовляється вносити зміни, саме тому ОСОБА_1 вирішив звернутись до суду
Враховуючи наведене просила суд не покладати витрати на правову допомогу на позивача.
Також зазначала що сторона позивача планує понести витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн., докази на підтвердження яких будуть долучені пізніше.
Враховуючи наведене просила рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2025 року скасувати та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , а також просила відмовити ОСОБА_3 у стягненні витрат на правову допомогу та залишити їх за відповідачем.
В апеляційній сказі на додаткове рішення представник  ОСОБА_1 – адвокат Сустав Н.В. просила відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу у зв`язку із тим, що основним рішенням вже стягнуто ті ж самі витрати. Також повторно посилалась на те, що спір виник не звини позивача, а заявлені стороною відповідача суми не співпадають між собою, дублюються та є надмірно завищеними.
Від представника ОСОБА_3 – адвоката Смірнова А.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване, а також стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 12 000 грн. Зокрема зазначав, що позивач не надав жодних доказів накладення земельної ділянки відповідача на земельну ділянку позивача, а також доказів існування паркану та встановлення меж на момент набуття відповідачем права власності на земельну ділянку. Натомість встановлено, що саме права відповідача порушено, оскільки земельна ділянка позивача накладається на його земельну ділянку. Також звертав увагу, що у справі не було проведено земельно-технічної експертизи, позивач звернувся до суду поза межами строків позовної давності, жодних помилок при формуванні ділянки відповідача не було, належним відповідачем у справі є Слобожанська селищна рада, яка здійснювала оформлення спірного акту.
ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області не скористалосьсвоїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник позивача – адвокат Сустав Н.В. та Краснюк А.В. у судовому засіданні підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити.
Представник відповідача – адвокат Смірнов А.А. та Патлань М.М. у судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційних скарг та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законні та обґрунтовані.
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга на рішення від 27.05.2025 року підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга на додаткове рішення від 25 серпня 20525 року – не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до п. 3 та 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки загальною площею 0,1039 гектарів за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29 вересня 2000 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 грудня 2019 року № 192183265. (а.с. 13, 23-24)
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 0,098 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі рішення виконавчого комітету Ювілейної селищної ради від 16 квітня 1997 року № 54 та Державного акту на право приватної власності на землю, виданого громадянину України від 14 травня 1997 року, серії ДП Дн № 013003, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 506. (а.с. 14)
Як зазначає позивач, він добросовісно користувався та користується належною йому земельною ділянкою, та саме в період часу з 1997 по 1999 року ним особисто було побудовано паркан, для закріплення меж належної йому на праві власності земельної ділянки, а збоку земельної ділянки, яка наразі належить ОСОБА_3 жодних землекористувачів не існувало.
Зі змісту Державного акту на право приватної власності серії ДП № 043589 на землю від 02 жовтня 1990 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №1590 від 29 вересня 2000 року належить земельна ділянка площею 0,1039 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , для будівництва та обслуговування житлового будинку. (а.с. 105-106)
На підставі цього акту на право власності на земельну ділянку була складена технічна документація про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.19-28)
Згідно акту обстеження меж суміжних земельних ділянок в АДРЕСА_4 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , АДРЕСА_5 , встановлено наступне. (а.с. 171)
1. На земельну ділянку АДРЕСА_1 виготовлено Державний акт на право приватної власності на землю, виданий гр. ОСОБА_3 , загальною площею 0,1039 га.
2. На суміжну земельну ділянку АДРЕСА_2 виготовлено Державний акт на право приватної власності на землю, виданий гр. ОСОБА_1 , загальною площею 0,980 га.
3. На земельну ділянку АДРЕСА_4 виготовлено Державний акт на право приватної власності на землю, виданий гр. ОСОБА_4 , загальною площею 0,115 га.
4. На суміжну земельну ділянку АДРЕСА_5 виготовлено Державний акт на право приватної власності на землю, виданий гр. ОСОБА_5 , загальною площею 0,980 га.
5. Між сусідами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 встановлено спільну межу у вигляді огорожі. За допомогою геодезичних приладів, сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_6 здійснено заміри та встановлено заступ огорожею на земельну ділянку АДРЕСА_1 у розмірі 0,78 м (від Б до В) з одного краю, у зв`язку з чим площа приватизованої земельної ділянки, що належить ОСОБА_3 зменшилась на 9 м2.
6. Між сусідами ОСОБА_7 та ОСОБА_5 встановлено спільну межу у вигляді огорожі. За допомогою геодезичних приладів, сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_6 здійснено заміри та встановлено заступ огорожею на земельну ділянку АДРЕСА_4 у розмірі 1,68 м, у зв`язку з чим площа приватизованої земельної ділянки, що належить ОСОБА_7 зменшилась на 31 м2.
Рекомендації комісії: 1. Враховуючи вищевикладене та висновок сертифікованого інженера- землевпорядника вважаємо, що огорожа ОСОБА_1 та ОСОБА_5 встановлена без урахування лінійних промірів, визначених Державними актами на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_3 та ОСОБА_7 та підлягає перенесенню. 2. Рекомендовано власникам зазначених земельних ділянок привести у відповідність наявним документам об`єкти, що окреслюють межі земельних ділянок (перенести огорожу на визначений Державними актами межі земельних ділянок).
Згідно акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 11 березня 2018 року та відповідно до якого вбачається, що на погодження меж ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , відповідно до оголошення в газеті «Бесплатка» від 22 січня 2018 року не з`явились. (а.с. 25)
Також в матеріалах справи наявний відповідний аркуш газети «Бесплатка» від 22 січня 2018 року у якому дійсно міститься оголошення про виклик ОСОБА_1 та ОСОБА_9 на 28 січня 2018 року для погодження спільних меж по земельній ділянці АДРЕСА_4 . (а.с. 27)
Зі змісту листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області встановлено, що відповідно до Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі станом на 01 січня 2013 року зареєстровано право власності на земельну ділянку, яка розташована на території Ювілейної (нині Слобожанської) селищної ради Дніпропетровського (нині Дніпровського) району Дніпропетровської області за адресою: АДРЕСА_1 . Вищезазначена земельна ділянка зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі державного акту на право приватної власності на землю: серія ДП 043589, реєстраційний номер 4507 від 02 жовтня 2000 року виданий згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки №1590 від 29 вересня 2000 року. Цільове призначення земельної ділянки – для будівництва та обслуговування житлового будинку; площа 0,1039 га. (а.с. 21)
Зі змісту висновку експерта №8 за результатами проведення земельно-технічної експертизи для подання до суду від 21 вересня 2020 року встановлено, що згідно з проведеним дослідженням і Збірним планом земельних ділянок за адресами АДРЕСА_6 з прив`язками меж до будівель та споруд у масштабі 1:200 за результатами виконання топографо-геодезичних робіт кваліфікованим інженером-геодезістом ОСОБА_10 від 29 серпня 2020 року, фактичне відхилення відносно спільної кадастрової межі між земельною ділянкою, кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, загальною площею 0.1039га, що є у власності ОСОБА_3 і розташована за адресою: АДРЕСА_1 та сусідньою земельною ділянкою, яка належить на праві власності ОСОБА_1 - є. Згідно з проведеним дослідженням і Збірним планом земельних ділянок за адресами АДРЕСА_6 з прив`язками меж до будівель та споруд у масштабі 1:200 за результатами виконання топографо-геодезичних робіт кваліфікованим інженером-геодезістом Савенко А.О. від 29 серпня 2020 року земельна ділянка яка є у власності ОСОБА_1 , площею 0,0980 га згідно з Державним актом на право приватної власності землю, розташована за адресою: АДРЕСА_2 покладається на земельну ділянку, кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, площею 0.1039 га. що є у власності ОСОБА_3 , розташовану за адресою: АДРЕСА_1 відносно спільної кадастрової межі між зазначеними земельними ділянками на 1,08 м уздовж спільній кадастровій межі, яка поділяє земельну ділянку, що досліджується, та земельну ділянку, кадастровий номер 1221455800:02:019:0048, кадастровою площею 0,1150 га, що є у власності ОСОБА_7 та на 0,43 метри уздовж кадастрової межі земельної ділянки, що досліджується, та проходом між земельної ділянкою по АДРЕСА_7 , кадастровий номер 1221455800:02:019:0046 та земельною ділянкою, що досліджується. Фактична площа накладання земельної ділянки, яка є у власності ОСОБА_1 , площею 0,0980 га згідно з Державним актом на право приватної власності землю, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, кадастровою площею 0,1039 га, яка є у власності ОСОБА_3 , відносно спільної кадастрової межі між цими земельними ділянками складає 17 квадратних метрів. Тобто внаслідок визначеного накладання фактична межа з сітки «Рабиця» по металевих стовпчиках та хвилястими азбоцементними листами між земельною ділянкою, яка є у власності ОСОБА_1 , та земельною ділянкою, яка є у власності ОСОБА_3 проходить по земельній ділянці замовника експертизи, ОСОБА_3 . (а.с. 98-103)
Згідно акту обстеження меж суміжних земельних ділянок в АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , встановлено наступне. (а.с. 172-173)
1. Власником земельної ділянки АДРЕСА_1 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП № 043589, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4507 від 02 жовтня 2000 року, загальною площею 0,1039 га., кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, є ОСОБА_3 .
2. Згідно Державного акту про право власності на землю серії ДП № 013003, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 506 від 14 травня 1997 року, власником суміжної земельної ділянки загальною площею 0,0980 га є ОСОБА_1 , кадастровий номер відсутній.
3. Між сусідами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 встановлено фактичну спільну межу у вигляді паркану з сітки «Рабиця», металевих стовпчиків, хвилястих азбоцементних листів.
4. За допомогою геодезичних приладів сертифікованим інженером- землевпорядником ОСОБА_6 здійснено геодезичні виміри по фактичному розташуванню земельних ділянок та розрахунки площі земельних ділянок за допомогою відповідних комп`ютерних програм, які встановлюють, що фактична спільна межа між вищезазначеними земельними ділянками проходить по земельній ділянці з кадастровим номером 1221455800:02:019:0047, належній ОСОБА_3 , внаслідок заступу на частину земельної ділянки з кадастровим номером 1221455800:02:019:0047, загальною площею 0,0017 га власником суміжної ділянки по АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 . У зв`язку із цим, площа приватизованої земельної ділянки ОСОБА_3 зменшилась на 0,0017 га.
Фактична площа земельної ділянки по АДРЕСА_2 становить 0,1143 га, що не відповідає площі зазначеній в Державному акті про право власності на землю № 506 від 14 травня 1997 року (0,0980 га). Площа ділянки збільшилась на 0,0163 за рахунок заступу гр. ОСОБА_1 на земельну ділянку ОСОБА_3 на 0,0017 га та самовільного захоплення земель комунальної власності селищної ради.
Рекомендації комісії: 1. Враховуючи викладене та графічні матеріали, надані сертифікованим інженером-землевпорядником, вважаємо, що огорожа між земельними ділянками, належними ОСОБА_1 та ОСОБА_3 встановлена без врахування лінійних промірів, визначених Державним актом про право власність на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , без врахування конфігурації меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 згідно кадастрового номеру 1221455800:02:019:0047 та встановлених меж в акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 11 січня 2018 року та підлягає перенесенню. 2. Рекомендовано власникам вказаних в даному акті земельних ділянок привести у відповідність наявним правовстановлюючим документам об`єкти, що окреслюють межі земельних ділянок (перенести огорожу на визначені межі земельних ділянок), зокрема власнику земельної ділянки по АДРЕСА_2 ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , належній ОСОБА_3 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що Державний акт серії ДП 043589 жодним чином не порушує права позивача на вільне користування своєю земельною ділянкою.
Крім того суд зауважує, що погодження меж земельної ділянки є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції у цій частині з огляду на наступне.
Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).
Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 278/1191/18.
Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання недійсним державного акту на право власності на землю та технічної кадастрової документації у зв`язку із накладенням меж його земельної ділянки та його сусіда ОСОБА_3 . 
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначені статтею 116 ЗК України, а у статті 118 ЗК України врегульовано порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.
Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
Тобто за змістом закону, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (стаття 79-1 ЗК України).
Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина перша статті 122 ЗК України).
Підставою відмови у затвердженні проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 350/1320/19.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом в рамка розгляду справи №175/4501/20, яка має преюдиційне значення, що ОСОБА_1 з 1997 року добросовісно та вільно володів та користувався належною йому земельною ділянкою. ОСОБА_3 у 2000 році придбав сусідню земельну ділянку, в 2018 році замовив технічну документацію та кадастровий номер 1221455800:02:019:0047.
В абзаці 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, передбачено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельної ділянки відбувається відповідно до положень статті 79-1 Земельного кодексу України.
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.
У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку(округлення);присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів),такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення(відновлення)меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Про виявлені помилки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, письмово безоплатно повідомляє власників (користувачів) земельних ділянок.
Відповідно до пункту 144 Порядку ведення державного земельного кадастру якщо факт невідповідності відомостей державного земельного кадастру інформації, що міститься в документах, які і є підставою для внесення таких відомостей, підтверджено державний кадастровий реєстратор за допомогою програмного забезпечення державного земельного кадастру безоплатно виправляє допущену помилку.
Отже, чинним законодавством встановлено порядок виправлення технічних помилок, допущених під час визначення меж суміжних земельних ділянок, однак у матеріалах справи немає доказів того, що позивач скористався цим порядком, для усунення перешкод у користуванні своєю земельною ділянкою.
Стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. Стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не випливає, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може бути підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.
Таким чином, непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є саме по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та переданні земельної ділянки у власність. Що, відповідно, також не є підставою для скасування рішення про затвердженні технічної документації та переданні земельної ділянки у власність.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14 (провадження № 14-552цс18), у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15 (провадження № 14-652цс18), у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19).
З приводу посилань апелянта на висновок експерта №8, як на підставу встановлення факту накладення земельних ділянок, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що суду в рамках розгляду справи № 175/4501/20 не прийняли його до уваги, оскільки він був складений без врахування розміру та конфігурації всієї земельної ділянки належної відповідачу, яка була сформована та передана у власність значно раніше ніж земельна ділянка позивача.
Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивачі не довели належними та допустимими доказами заявлені у справі вимоги.
В іншій частині доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у частині судового рішення від 27 травня 2025 року яка визнання недійним та скасування акту на право власності на землю, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом, а також тлумаченням норм матеріального права на свій розсуд .
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Однак, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те що оскаржуваний рішення від 27 травня 2025 року було передчасно стягнуто з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн., оскільки заявляючи такі вимоги відповідач зазначав, що відповідні докази будуть подані після закінчення розгляду справи по суті і були надані ним разом із заявою про ухвалення додаткового рішення від 02.06.2025 року.
Таким чином рішення суду першої інстанції від 27 травня 2025 року підлягає скасуванню в частині вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу, у зв`язку із порушенням норм процесуального права.
Що ж стосується додаткового рішення від 25 серпня 2025 року, то суд апеляційної інстанції вважає, що воно є законним та обґрунтованим з огляду на наступне.
Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 ст. 133 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Судом встановлено, що представником ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву було заявлено клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи у суду першої інстанції в орієнтовному розмірі 40 000 грн.. У письмових поясненнях ід 13.05.2025 року представник відповідача зазначив про збільшення витрат на правову допомогу до 65 000 грн. При цьому зазначено, що докази на підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу будуть подані у п`ятиденний строк після прийняття рішення у справі.
Із заявою про ухвалення додаткового рішення представник ОСОБА_3 звернулась через Електронний суд у перший робочий день 02.06.2025 року. 
Отже, вимога щодо розподілу судових витрат на правову допомогу була заявлена до винесення рішення по суті, а заява про ухвалення додаткового судового рішення, яка розглядається, разом з відповідними доказами подана в п`ятиденний строк після прийняття рішення по суті спору.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
З матеріалів справи вбачається, що між адвокатом відповідачем ОСОБА_3 було укладено Договір №10 про надання правничої допомоги від 22 липня 2020 року з адвокатом Смірновим А.А..
15 червня 2023 року між відповідачем ОСОБА_3 та адвокатом Смірновим А.А. було укладено ще один Договір про надання юридичних послуг.
У відзиві на позовну заяву від 16 серпня 2023 року представником відповідача було заявлено попередній розрахунок витрат на правничу допомогу у розмірі 40000 грн. (підготовка відзиву 10000 грн., підготовка клопотань 7000 грн., ознайомлення із матеріалами справи 3000 грн., участь у судових засіданнях 20000 грн.).
У поясненнях від 13 травня 2025 року представник відповідача зазначив про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 65000 грн. (підготовка відзиву 23000 грн., підготовка додаткових пояснень, аналіз судової практики 10000 грн., підготовка клопотань 7000 грн., ознайомлення із матеріалами справи 1300 грн., участь у судових засіданнях 20000 грн.)
Згідно останнього розрахунку представник відповідача просить стягнути з позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 63000 грн. (підготовка відзиву 15000 грн., підготовка додаткових письмових пояснень, аналіз судової практики 10000 грн., підготовка клопотань 7000 грн., ознайомлення із матеріалами справи 5000 грн., участь у судових засіданнях 15000 грн., підготовка заяви на додаткове рішення 3000 грн.)
При цьому матеріалами справи встановлено, що ні відповідач ні представник відповідача заяв на ознайомлення з матеріалами справи не подавали, з дванадцяти призначених судових засідань представник відповідача приймав участь лише в чотирьох, оскільки представником відповідача неодноразово подавалися заяви про відкладення розгляду справи.
На підтвердження понесених судових витрат за договором від 22 липня 2020 року та від 15 червня 2023 року стороною відповідача надано суду наступний остаточний розрахунок витрат, а саме: Додаткову угоду №1 від 24 лютого 2023 року до Договору від 22 липня 2020 року на суму 8000 грн., Додаткову угоду №1 від 16 травня 2025 року до Договору від 15 червня 2023 року на суму 55000 грн., Акт наданих послуг від 15 червня 2023 року до Договору від 22 липня 2020 року, Акт наданих послуг від 02 червня 2025 року до Договору від 22 липня 2020 року, згідно наданих актів за послуги надані адвокатом розмір гонорару становить 63000 грн.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.(Постанова Великої Палати Верховного Суду справа № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року).
Так, відповідно до положень ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою – п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічна позиція відображена в п.119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21
Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі №178/1522/18.
Тому виходячи із положень ч.3 ст. 141 ЦПК України, враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності подання відзиву на позовну заяву, додаткових письмових пояснень та клопотань, участі представника відповідача у судових засіданнях та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що зазначені представником відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 65 000 грн. є завищеними та не спів мірними із характером спірних правовіднсин та характером винаних адвокатом робіт .
А тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку щодо їх зменшення до 10 000 грн. враховуючи характер виконаної адвокатом роботи її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують правильність висновків суду першої інстанції викладених в додатковому рішенні від 25 серпня 2025 року, порушень норм процесуального права не виявлено, а тому підстав для його скасування додаткового рішення не має. 
Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції задовольняючи апеляційну скаргу змінив тільки рішення суду першої інстанції в частині витрат на правову допомогу, то підстав для зміни чи перерозподілу судових витрат у розумінні ст.141 ЦПК України не має.
Керуючись статтями 367, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2025 року задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2025 року скасувати в частині стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.
В іншій частині рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2025 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на додаткове рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року залишити без задоволення.
Додаткове рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді:          О.В. Халаджи

О.В. Агєєва

Л.П. Никифоряк

Повний текст судового рішення складено 19 травня 2026 року.

Головуючий суддя О.В. Халаджи