ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 917/250/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючої, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Руда Г. В., 

за участю представників:
прокуратури - Цимбалістого Т. П.,
позивача - не з`явилися, 
відповідача-1 - не з`явилися, 
відповідача-2 - Магди В. А. (адвоката),
третьої особи - Кінько О. В. (адвоката), 

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2025 (колегія суддів: Пуль О. А. - головуюча, Білоусова Я. О., Здоровко Л. М.) і рішення Господарського суду Полтавської області від 12.11.2024 (суддя Погрібна С. В.) у справі

за позовом заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради Полтавської області
до: 1) Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, 2) ОСОБА_1 , 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Чорнухинський край",
про визнання недійсними договорів оренди, скасування реєстрації та повернення земельних ділянок,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог 

1.1. У лютому 2024 року заступник керівника Полтавської обласної прокуратури (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Полтавської області в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради Полтавської області (далі - Лохвицька міська рада) з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Полтавській області), ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), у якому просив:

- визнати недійсним договір оренди землі від 04.11.2014, укладений між Головним управлінням Держземагентства у Полтавській області (далі - ГУ Держземагентства у Полтавській області) та ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки площею 85,2984 га з кадастровим номером 5322686200:00:005:0163;

- визнати недійсним договір оренди землі від 04.11.2014, укладений між ГУ Держземагентства у Полтавській області та ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки площею 23,2877 га з кадастровим номером 5322686200:00:003:0091;

- визнати недійсним договір оренди землі від 24.10.2014, укладений між ГУ Держземагентства у Полтавській області та ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки площею 40,3474 га з кадастровим номером 5322686200:00:001:0834;

- визнати недійсним договір оренди землі від 05.05.2015, укладений між ГУ Держземагентства у Полтавській області та ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки площею 32,9269 га з кадастровим номером 5322686200:00:001:0850;

- визнати недійсним договір оренди землі від 05.05.2015, укладений між ГУ Держземагентства у Полтавській області та ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки площею 9,8837 га з кадастровим номером 5322686200:00:001:0851;

- визнати недійсним договір оренди землі від 14.05.2015, укладений між ГУ Держземагентства у Полтавській області та ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки площею 44,1337 га з кадастровим номером 5322686200:00:005:0164;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 85,2984 га з кадастровим номером 5322686200:00:005:0163 для ведення фермерського господарства, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.11.2014 № 7697893, та припинити право оренди на зазначену земельну ділянку за ОСОБА_1 ;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 23,2877 га з кадастровим номером 5322686200:00:003:0091 для ведення фермерського господарства, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.11.2014 № 7721822, та припинити право оренди на зазначену земельну ділянку за ОСОБА_1 ;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 40,3474 га з кадастровим номером 5322686200:00:001:0834 для ведення фермерського господарства, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.11.2014 № 7560216, та припинити право оренди на зазначену земельну ділянку за ОСОБА_1 ;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 32,9269 га з кадастровим номером 5322686200:00:001:0850 для ведення фермерського господарства, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.05.2015 № 9720639, та припинити право оренди на зазначену земельну ділянку за ОСОБА_1 ;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 9,8837 га з кадастровим номером 5322686200:00:001:0851 для ведення фермерського господарства, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.05.2015 № 9634800, та припинити право оренди на зазначену земельну ділянку за ОСОБА_1 ;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 44,1337 га з кадастровим номером 5322686200:00:005:0164 для ведення фермерського господарства, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.05.2015 № 9727936, та припинити право оренди на зазначену земельну ділянку за ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5322686200:00:005:0163 Лохвицькій міській раді за актом приймання-передачі;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5322686200:00:003:0091 Лохвицькій міській раді за актом приймання-передачі;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5322686200:00:001:0834 Лохвицькій міській раді за актом приймання-передачі;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5322686200:00:001:0850 Лохвицькій міській раді за актом приймання-передачі;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5322686200:00:001:0851 Лохвицькій міській раді за актом приймання-передачі;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5322686200:00:005:0164 Лохвицькій міській раді за актом приймання-передачі.

1.2. Позовні вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 передано в оренду земельні ділянки в позаконкурентний спосіб та всупереч положенням частини 2 статті 124 Земельного кодексу України. Прокурор також зазначав, що згідно з вимогами статей 1, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України громадянин право на отримання земельної ділянки державної або комунальної власності в оренду без проведення земельних торгів для створення фермерського господарства може використати один раз як умову для державної реєстрації фермерського господарства, після проведення якої обов`язки землекористувача за договором оренди здійснює вже фермерське господарство, а не громадянин, і додатково земельну ділянку для ведення створеного фермерського господарства має право отримати вже таке господарство як юридична особа на конкурентних засадах через участь у земельних торгах (аукціоні). Однак, за доводами Прокурора, на момент укладення оспорюваних договорів оренди землі ОСОБА_1 уже створив Фермерське господарство "Еко-Зем" (далі - ФГ "Еко-Зем"), Фермерське господарство "Полтава-Агро" (далі - ФГ "Полтава-Агро"), Фермерське господарство "Моя земля 2015" (далі - ФГ "Моя земля 2015"), для ведення яких ОСОБА_1 були укладені договори оренди земельних ділянок комунальної власності з кадастровими номерами 5322688400:00:001:4053, 5322686200:00:001:0848, 53251880500:00:001:0017 без проведення земельних торгів. З урахуванням наведеного Прокурор стверджував, що ОСОБА_1 уже використав своє право на отримання земельних ділянок для ведення фермерських господарств на позаконкурентних засадах. Тому, на думку Прокурора, набуття ОСОБА_1 спірних земельних ділянок в оренду мало відбутися на конкурентних засадах за результатами проведення земельних торгів.

Крім того, як зазначав Прокурор, усупереч положенням статей 1, 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство", ОСОБА_1 надано в оренду спірні земельні ділянки за відсутності належного обґрунтування в клопотанні бажаних для отримання великих розмірів земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності створюваного фермерського господарства, без зазначення кількості членів фермерського господарства та наявності в них права на безоплатне одержання землі. При цьому, за доводами Прокурора, ОСОБА_1 надано в оренду земельні ділянки з порушенням вимог частини 7 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство", оскільки такі земельні ділянки надано для ведення фермерського господарства не єдиним масивом. Прокурор також стверджував, що, всупереч положенням пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України, абзацу 3 частини 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель", розмір орендної плати в оспорюваних договорах оренди землі визначено не на підставі проведеної в установленому порядку нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

2. Короткий зміст судових рішень 

2.1. Рішенням Господарського суду Полтавської області від 12.11.2024, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2025 у справі № 917/250/24, відмовлено в задоволенні позову Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради.

2.2. Господарські суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позовних вимог Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради, виходили з того, що ОСОБА_1 протягом 2014- 2015 років неодноразово реалізовував своє право на безоплатне отримання земельних ділянок (поза конкурсом) для ведення фермерських господарств і отримав на підставі договорів оренди землі в оренду земельні ділянки комунальної власності з кадастровими номерами 5322688400:00:001:4053, 5322686200:00:001:0848, 53251880500:00:001:0017 для ведення ФГ "Еко-Зем", ФГ "Полтава-Агро", ФГ "Моя земля 2015". Оскільки на момент укладення оспорюваних договорів оренди ОСОБА_1 уже створив ФГ "Еко-Зем", ФГ "Полтава-Агро", ФГ "Моя земля 2015", для ведення яких уклав договори оренди земельних ділянок комунальної власності з кадастровими номерами 5322688400:00:001:4053, 5322686200:00:001:0848, 53251880500:00:001:0017 без проведення земельних торгів, то, як зазначили суди, він уже використав право на отримання земельних ділянок для ведення фермерських господарств на позаконкурентних засадах. За таких обставин суди виснували, що отримання ОСОБА_1 спірних земельних ділянок в оренду мало відбутися на конкурентних засадах за результатами проведення земельних торгів (аукціону). 

Крім того, господарські суди попередніх інстанцій визнали обґрунтованими доводи Прокурора про те, що, всупереч положенням статей 1, 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство", ОСОБА_1 надано в оренду спірні земельні ділянки за відсутності належного обґрунтування в клопотанні бажаних для отримання великих розмірів земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності створюваного фермерського господарства, без зазначення кількості членів фермерського господарства та наявності в них права на безоплатне одержання землі. Суди також погодилися з доводами Прокурора про те, що ОСОБА_1 надано в оренду земельні ділянки з порушенням вимог частини 7 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство", оскільки такі земельні ділянки надано для ведення фермерського господарства не єдиним масивом. Крім того, господарські суди взяли до уваги доводи Прокурора про те, що, всупереч положенням пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України, абзацу 3 частини 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель", розмір орендної плати в оспорюваних договорах оренди землі визначено не на підставі проведеної в установленому порядку нормативної грошової оцінки земельних ділянок. За таких обставин суди виснували про обґрунтованість позовних вимог Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради про визнання недійсними договорів оренди землі, укладених між ГУ Держземагентства у Полтавській області та ОСОБА_1 . 

Разом із тим, як зазначили господарські суди попередніх інстанцій, оскільки оспорювані договори оренди землі укладені до набрання чинності Законом України від 18.02.2016 № 1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", тобто в період, коли законодавством за певних умов допускалося надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, то це виключає очевидність порушення в цьому випадку законодавства. При цьому, за висновками господарських судів, обставини отримання заявником земельних ділянок за пільговою процедурою (без дотримання конкурентних засад) один раз чи більше, не є очевидними, і встановити це можливо лише під час перевірки заяви громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Тому суди виснували, що договори оренди землі слід вважати оспорюваними, а не нікчемними договорами, які порушують публічний порядок згідно із частиною 1 статті 228 Цивільного кодексу України.

Водночас господарські суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності. В цій заяві ОСОБА_1 зазначав, що Прокурор не був позбавлений можливості своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень (у цьому випадку - ГУ Держгеокадастру у Полтавській області) необхідну для подання позову інформацію. При цьому ОСОБА_1 вважав, що Прокурор суб`єктивно та неправильно визначив дату, з якої начебто почав перебіг позовної давності щодо пред`явлених ним позовних вимог. ОСОБА_1 також зазначав про відсутність будь-яких доказів щодо ухилення ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від надання інформації Прокурору. Крім того, на думку ОСОБА_1 , Прокурор, починаючи з моменту реєстрації права оренди за договорами оренди землі, не був позбавлений законодавчо визначеної та технічної можливості самостійно перевірити зареєстровані речові права на спірні земельні ділянки шляхом безпосереднього доступу до інформації про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка є відкритою та загальнодоступною. ОСОБА_1 також вважав, що Прокурор, узявши на себе повноваження представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично бере на себе й обов`язок бути компетентним (обізнаним) у всіх юридично значущих обставинах цих відносин.

Господарські суди попередніх інстанцій, розглянувши заяву ОСОБА_1 про застосування позовної давності в цій справі, зазначили, що Прокурор мав об`єктивну та законодавчо визначену можливість довідатися про існування наказів ГУ Держземагентства у Полтавській області про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок в оренду та про наявність рішень щодо державної реєстрації права оренди на земельні ділянки з моменту прийняття таких наказів та проведення державної реєстрації прав на спірні земельні ділянки, тобто в 2014 та 2015 роках. Однак, як зазначили суди, Прокурор подав цей позов до господарського суду першої інстанції лише в лютому 2024 року, тобто через 10 років з моменту прийняття наказів ГУ Держземагентства у Полтавській області про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок в оренду та прийняття рішень щодо державної реєстрації права оренди на земельні ділянки. Тому суди відмовили в задоволенні позову Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради у зв`язку із пропуском Прокурором строку загальної позовної давності. 

Крім того, господарські суди попередніх інстанцій, розглянувши доводи Прокурора про те, що він не пропустив позовну давність у цій справі, а також його твердження стосовно того, що Полтавська обласна прокуратура про порушення прав держави шляхом прийняття зазначених наказів ГУ Держземагенства у Полтавській області та рішень про державну реєстрацію права оренди на земельні ділянки довідалась 24.05.2019 при опрацюванні матеріалів кримінального провадження від 24.05.2019 № 42019171240000100, виснували, що Прокурор не був позбавлений можливості з використанням повноважень, передбачених Законом України "Про прокуратуру", своєчасно отримати від ГУ Держгеокадастру у Полтавській області необхідну для подання позову інформацію. При цьому суди встановили, що матеріали цієї справи не містять будь-яких доказів ухилення ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від надання інформації Прокурору. За таких обставин господарські суди констатували, що в органів прокуратури були можливості з`ясувати всі обставини та звернутися з відповідним позовом ще в 2014- 2015 роках, коли й було прийнято накази ГУ Держземагенства у Полтавській області та укладено договори оренди землі. 

При цьому апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення господарського суду першої інстанції в апеляційному порядку, визнав необґрунтованими доводи Прокурора про те, що позов у цій справі за своїм змістом та спрямованістю є негаторним. Апеляційний господарський суд зазначив, що Прокурор у поданому позові не пред`являв позовних вимог про усунення перешкод у користуванні спірними земельними ділянками. Натомість предметом позову в цій справі є позовні вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради про визнання недійсними договорів оренди землі, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди ОСОБА_1 на земельні ділянки, припинення прав оренди на земельні ділянки за ОСОБА_1, та про зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельні ділянки Лохвицькій міській раді за актами приймання-передачі.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї 

3.1. Не погоджуючись із постановою Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2025 та рішенням Господарського суду Полтавської області від 12.11.2024 у справі № 917/250/24, до Верховного Суду звернувся заступник керівника Харківської обласної прокуратури з касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради.

3.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, заступник керівника Харківської обласної прокуратури зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заступник керівника Харківської обласної прокуратури, звертаючись із касаційною скаргою, покликається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Заступник керівника Харківської обласної прокуратури вважає, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, порушили положення статей 4, 11, 13, 14, 73, 74, 76- 79, 86, пунктів 4, 5 частини 3 статті 162, статей 236, 237 Господарського процесуального кодексу України, порушили принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), неправильно застосували положення статей 203, 2015, 216, 228, 257, 261, 267, 391 Цивільного кодексу України, статті 134 Земельного кодексу України та не врахували висновки щодо застосування цих норм права і висновки щодо обраного Прокурором способу захисту, викладені в постанові Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23, від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19, від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 28.01.2020 у справі № 50/311-б, від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17, від 04.07.2018 у справі № 653/1069/16-ц, від 06.03.2018 у справі № 607/15489/15-ц, від 16.01.2024 у справі № 615/986/20, від 05.02.2025 у справі № 917/1476/23, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 02.11.2022 у справі № 685/1008/20.

3.4. Заступник керівника Харківської обласної прокуратури із покликанням на висновки, викладені в зазначених постановах Верховного Суду, стверджує, що передача ОСОБА_1 в оренду земельних ділянок на підставі договорів оренди землі була здійснена всупереч забороні, встановлений у частині 2 статті 134 Земельного кодексу України. Крім того, скаржник вважає, що в цьому випадку нікчемність правочину має місце не внаслідок повторного отримання ОСОБА_1 земельних ділянок в оренду, а у зв`язку з отриманням земельних ділянок усупереч імперативним вимогам Земельного кодексу України щодо неможливості такого отримання в позаконкурентному порядку. Тому, на думку заступника керівника Харківської обласної прокуратури, господарські суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що договори оренди землі, укладені між ГУ Держземагентства у Полтавській області та ОСОБА_1 , є оспорюваними, та безпідставно залишили поза увагою аргументи Прокурора про нікчемність таких договорів відповідно до частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України. З урахуванням викладеного скаржник стверджує, що позовні вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради про зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельні ділянки Лохвицькій міській раді за актами приймання-передачі є такими, що спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном. Тобто, за доводами скаржника, позов у цій справі за своїм змістом та спрямованістю є негаторним. Тому, на думку заступника керівника Харківської обласної прокуратури, господарські суди попередніх інстанцій необґрунтовано застосували позовну давність у цій справі та помилково не застосували до спірних правовідносин приписи статті 391 Цивільного кодексу України та положення статті 152 Земельного кодексу України. 

3.5. ГУ Держгеокадастру у Полтавській області у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. ГУ Держгеокадастру у Полтавській області вважає, що Прокурор мав об`єктивну та законодавчо визначену можливість і був зобов`язаний отримати інформацію про передачу ОСОБА_1 земельних ділянок в оренду в межах установленого законодавством строку позовної давності. Тому, на думку ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, господарські суди попередніх інстанцій правильно відмовили в задоволенні позову Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради.

3.6. ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. На думку ОСОБА_1 , оскільки оспорювані договори оренди землі укладені до набрання чинності Законом України від 18.02.2016 № 1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", тобто в період, коли законодавством за певних умов допускалося надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, то це виключає очевидність порушення в цьому випадку законодавства. При цьому ОСОБА_1 зазначає, що обставини отримання заявником земельних ділянок за пільговою процедурою (без дотримання конкурентних засад) один раз чи більше, не є очевидними і встановити це можливо лише під час перевірки заяви громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Тому, за доводами ОСОБА_1 , договори оренди землі слід вважати оспорюваними, а не нікчемними договорами, які порушують публічний порядок згідно із частиною 1 статті 228 Цивільного кодексу України. За таких обставин ОСОБА_1 вважає, що суди правильно застосували позовну давність у цій справі та обґрунтовано відмовили в задоволенні позову Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради. 

3.7. Товариство з обмеженою відповідальністю "Чорнухинський край" (далі - ТОВ "Чорнухинський край") у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. ТОВ "Чорнухинський край" вважає, що на позовні вимоги, пред`явлені Прокурором у цій справі, поширюється загальна позовна давність. Тому, на думку ТОВ "Чорнухинський край", суди правильно застосували позову давність у цій справі.

3.8. Заступник керівника Харківської обласної прокуратури у поданому клопотанні просить передати справу № 917/250/24 на розгляд судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду або на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Водночас у судовому засіданні з розгляду касаційної скарги заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2025 та рішення Господарського суду Полтавської області від 12.11.2024 у справі № 917/250/24, яке відбулося 12.05.2026, представник прокуратури зазначив, що клопотання про передачу справи № 917/250/24 на розгляд судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду або на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду є неактуальним. Крім того, колегія суддів ураховує наявність сталої правозастосовчої практики з наведеного заступником керівника Харківської обласної прокуратури питання. За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що клопотання заступника керівника Харківської обласної прокуратури про передачу справи № 917/250/24 на розгляд судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду або на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду належить залишити без розгляду.

3.9. 05.05.2026 до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення у справі № 917/250/24.

4. Обставини справи, встановлені судами 

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що ГУ Держземагентства у Полтавській області 23.10.2014, 30.10.2014, 19.03.2015, 06.05.2015 прийняло накази, на підставі яких затвердило проєкти землеустрою та уклало з ОСОБА_1 договори оренди землі, а саме:

- на підставі наказу від 30.10.2014 № 4200-СГ укладено договір оренди землі від 04.11.2014 щодо земельної ділянки площею 85,2984 га з кадастровими номером 5322686200:00:005:0163 для ведення фермерського господарства, право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.11.2014 за № 7697893;

- на підставі наказу від 30.10.2014 № 4197-СГ укладено договір оренди землі від 04.11.2014 щодо земельної ділянки площею 23,2877 га з кадастровими номером 5322686200:00:003:0091 для ведення фермерського господарства, право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.11.2014 за № 7721822;

- на підставі наказу від 23.10.2014 № 4115-СГ укладено договір оренди землі від 24.10.2014 щодо земельної ділянки площею 40,3474 га з кадастровими номером 5322686200:00:001:0834 для ведення фермерського господарства, право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.11.2014 за № 7560216;

- на підставі наказу від 19.03.2015 № 1172-СГ укладено договір оренди землі від 05.05.2015 щодо земельної ділянки площею 32,9269 га з кадастровими номером 5322686200:00:001:0850 для ведення фермерського господарства, право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.05.2015 за № 9720639;

- на підставі наказу від 19.03.2015 № 1171-СГ укладено договір оренди землі від 05.05.2015 щодо земельної ділянки площею 9,8837 га з кадастровими номером 5322686200:00:001:0851 для ведення фермерського господарства, право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.05.2015 за № 9634800;

- на підставі наказу від 06.05.2015 № 1693-СГ укладено договір оренди землі від 14.05.2015 щодо земельної ділянки площею 44,1337 га з кадастровими номером 5322686200:00:005:0164 для ведення фермерського господарства, право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.05.2015 за № 9727936;

4.2. Господарські суди попередніх інстанцій також установили, що 22.10.2014 ОСОБА_1 зареєстрував ФГ "Еко-Зем".

4.3. Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а також відповідно до листа Миргородської районної державної адміністрації від 19.10.2021 № 1709/01.1-41, в архіві якої зберігається реєстраційна справа ФГ "Еко-Зем", ОСОБА_1 відповідно до частини 6 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" при реєстрації ФГ "Еко-Зем" подав нотаріально посвідчену копію договору оренди землі, укладеного з ГУ (Держземагентства) Держгеокадастру у Полтавській області, від 12.08.2014 щодо земельної ділянки площею 41,1056 га з кадастровим номером 5322688400:00:001:4053, яка розташована на території Яхниківської сільської ради Лохвицького району.

4.4. Надалі, як установили господарські суди попередніх інстанцій, 29.05.2015 ОСОБА_1 зареєстрував ФГ "Полтава-Агро".

4.5. Згідно з листом Лубенської районної державної адміністрації від 28.12.2021 № 1164/01-29, в архіві якої зберігається реєстраційна справа ФГ "Полтава-Агро", при здійсненні державної реєстрації ФГ "Полтава-Агро" подано нотаріально посвідчені копії договорів оренди землі, укладених із ГУ (Держземагентства) Держгеокадастру у Полтавській області, а саме: договір від 05.05.2015 щодо земельної ділянки площею 11,8500 га з кадастровиим номером 5322686200:00:001:0848, яка розташована на території Свиридівської сільської ради Лохвицького району; договір від 07.05.2015 щодо земельної ділянки площею 23,3001 га з кадастровими номером 5322688400:00:001:4017, яка розташована на території Яхниківської сільської ради Лохвицького району; договір від 18.05.2015 щодо земельної ділянки площею 5,3819 га з кадастровими номером 5322684000:00:002:0851, яка розташована на території Жабківської (бувшої Луценківської) сільської ради Лохвицького району.

4.6. Як установили господарські суди попередніх інстанцій, 22.09.2015 ОСОБА_1 створив ФГ "Моя земля 2015" 

4.7. Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань при здійсненні державної реєстрації ФГ "Моя земля 2015" подано нотаріально посвідчену копію договору оренди землі, укладеного з ГУ (Держземагентства) Держгеокадастру у Полтавській області 06.11.2014, щодо земельної ділянки площею 57,5701 га з кадастровим номером 53251880500:00:001:0017, яка розташована на території Богодарівської сільської ради Чорнухинського району.

4.8. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_1 за згодою ГУ Держгеокадастру у Полтавській області передав у суборенду ТОВ "Чорнухинський край" усі спірні земельні ділянки, надані йому на безконкурентних засадах для ведення фермерського господарства, площа яких становить 235,8778 га.

4.9. Як зазначили суди, договори суборенди, укладені з ТОВ "Чорнухинський край", є чинними на момент звернення Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради до суду з позовом. 

4.10. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, сформованої станом на 20.12.2023, право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 5322686200:00:005:0163, 5322686200:00:003:0091, 5322686200:00:001:0834, 5322686200:00:001:0850, 5322686200:00:001:0851, 5322686200:00:005:0164 зареєстровано Лохвицькою міською радою.

4.11. Прокурор, вважаючи порушеними права Лохвицької міської ради внаслідок незаконної, на його думку, передачі ОСОБА_1 в оренду земельних ділянок, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом про визнання недійсними договорів оренди землі, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди ОСОБА_1 на земельні ділянки та припинення права оренди за ОСОБА_1 на земельні ділянки та про зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельні ділянки Лохвицькій міській раді за актами приймання-передачі.

5. Розгляд касаційної скарги та Позиція Верховного Суду 

5.1. Ухвалою Верховного Суду від 07.04.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2025 та рішення Господарського суду Полтавської області від 12.11.2024 у справі № 917/250/24, вирішено здійснити розгляд справи у відкритому судовому засіданні. 

Ухвалою Верховного Суду від 13.05.2025 зупинено касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2025 та рішення Господарського суду Полтавської області від 12.11.2024 у справі № 917/250/24 до закінчення перегляду Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності справи № 922/511/24 та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 30.04.2026 поновлено касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2025 та рішення Господарського суду Полтавської області від 12.11.2024 у справі № 917/250/24.

5.2. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.3. Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення прокурора та представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені в касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права, колегія суддів зазначає таке. 

5.4. Предметом позову в цій справі є вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів оренди землі, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди ОСОБА_1 на земельні ділянки та припинення права оренди за ОСОБА_1 на земельні ділянки і про зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельні ділянки Лохвицькій міській раді за актами приймання-передачі.

5.5. Позовні вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 передано в оренду земельні ділянки в позаконкурентний спосіб та всупереч положенням частини 2 статті 124 Земельного кодексу України. Прокурор також зазначав, що згідно з вимогами статей 1, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України громадянин право на отримання земельної ділянки державної або комунальної власності в оренду без проведення земельних торгів для створення фермерського господарства може використати один раз як умову для державної реєстрації фермерського господарства, після проведення якої обов`язки землекористувача за договором оренди здійснює вже фермерське господарство, а не громадянин, і додатково земельну ділянку для ведення створеного фермерського господарства має право отримати вже таке господарство як юридична особа на конкурентних засадах через участь у земельних торгах (аукціоні). Однак, за доводами Прокурора, на момент укладення оспорюваних договорів оренди землі ОСОБА_1 уже створив ФГ "Еко-Зем", ФГ "Полтава-Агро", ФГ "Моя земля 2015", для ведення яких ОСОБА_1 були укладені договори оренди земельних ділянок комунальної власності з кадастровими номерами 5322688400:00:001:4053, 5322686200:00:001:0848, 53251880500:00:001:0017 без проведення земельних торгів. З урахуванням наведеного Прокурор стверджував, що ОСОБА_1 уже використав своє право на отримання земельних ділянок для ведення фермерських господарств на позаконкурентних засадах. Тому, на думку Прокурора, отримання ОСОБА_1 спірних земельних ділянок в оренду мало відбутися на конкурентних засадах за результатами проведення земельних торгів.

Крім того, як зазначав Прокурор, усупереч положенням статей 1, 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство", ОСОБА_1 надано в оренду спірні земельні ділянки за відсутності належного обґрунтування в клопотанні бажаних для отримання великих розмірів земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності створюваного фермерського господарства, без зазначення кількості членів фермерського господарства та наявності в них права на безоплатне одержання землі. При цьому, за доводами Прокурора, ОСОБА_1 надано в оренду земельні ділянки з порушенням вимог частини 7 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство", оскільки такі земельні ділянки надано для ведення фермерського господарства не єдиним масивом. Прокурор також стверджував, що, всупереч положенням пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України, абзацу 3 частини 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель", розмір орендної плати в оспорюваних договорах оренди землі визначено не на підставі проведеної в установленому порядку нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

5.6. Верховний Суд зазначає, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

5.7. Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

5.8. За змістом частин 1-3 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами 2, 3 статті 134 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами 2, 3 статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

5.9. Колегія суддів зазначає, що стаття 123 Земельного кодексу України визначає загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування у тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

5.10. За змістом частини 3 статті 134 Земельного кодексу України земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених статтями 34 (для сінокосіння і випасання худоби), 36 (для городництва) та 121 (для ведення фермерського господарства; для ведення особистого селянського господарства, для ведення садівництва; для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); для індивідуального дачного будівництва; для будівництва індивідуальних гаражів) цього Кодексу, а також передачі земель загального користування садівницькому товариству та дачному кооперативу.

5.11. Згідно із частиною 1 статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

5.12. Порядок надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства із земель державної та комунальної власності визначається приписами Закону України "Про фермерське господарство" та Земельного кодексу України.

5.13. Верховний Суд також зазначає, що відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

5.14. Частинами 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

5.15. Верховний Суд також зазначає, що, звертаючись із позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести наявність фактичних обставин, із якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 18.05.2023 у справі № 910/7975/21 та постановах Верховного Суду від 03.03.2026 у справі № 922/578/24, від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22.

5.16. Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2) тощо. 

5.17. Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

5.18. Отже, наведеними правовими положеннями визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

5.19. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03.03.2026 у справі № 922/578/24, від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22.

5.20. Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03.03.2026 у справі № 922/578/24, від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 03.08.2023 у справі № 909/654/19, від 19.10.2022 у справі № 912/278/21.

5.21. При цьому невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03.03.2026 у справі № 922/578/24, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19.

5.22. Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03.03.2026 у справі № 922/578/24, від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22.

5.23. Господарські суди попередніх інстанцій, розглянувши справу № 917/250/24 по суті позовних вимог, дійшли висновку про відмову в задоволенні позову Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради.

5.24. Заступник керівника Харківської обласної прокуратури не погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій, а тому звернувся з касаційною скаргою на судові рішення в цій справі. 

5.25. Заступник керівника Харківської обласної прокуратури, звертаючись із касаційною скаргою, покликається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.26. Пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

5.27. Касаційна скарга заступника керівника Харківської обласної прокуратури з покликанням на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивована тим, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, порушили положення статей 4, 11, 13, 14, 73, 74, 76- 79, 86, пунктів 4, 5 частини 3 статті 162, статей 236, 237 Господарського процесуального кодексу України, порушили принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), неправильно застосували положення статей 203, 2015, 216, 228, 257, 261, 267, 391 Цивільного кодексу України, статті 134 Земельного кодексу України та не врахували висновки щодо застосування цих норм права і висновки щодо обраного Прокурором способу захисту, викладені в постанові Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23, від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19, від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 28.01.2020 у справі № 50/311-б, від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17, від 04.07.2018 у справі № 653/1069/16-ц, від 06.03.2018 у справі № 607/15489/15-ц, від 16.01.2024 у справі № 615/986/20, від 05.02.2025 у справі № 917/1476/23, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 02.11.2022 у справі № 685/1008/20.

5.28. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та в постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права в подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій ухвалено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли в подібних правовідносинах.

5.29. Заступник керівника Харківської обласної прокуратури вважає, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, не врахували висновки, викладені в постановах Верховного Суду:

- від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23, відповідно до яких нікчемність правочину має місце не внаслідок повторного отримання земельних ділянок в оренду, а у зв`язку з отриманням земельних ділянок усупереч імперативним вимогам Земельного кодексу України щодо неможливості такого отримання в позаконкурентному порядку;

- від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, згідно з якими правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частини 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України);

- від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19, від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23, від 16.01.2024 у справі № 615/986/20, згідно з якими в разі, якщо існує зловживання громадянином пільговими умовами, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування повинен не допустити надання громадянину земельної ділянки на пільговій (позаконкурентній) основі, однак якщо й орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування не перешкоджає такому зловживанню, то ці особи (громадянин та відповідний орган) створюють незаконні передумови для отримання громадянином земельної ділянки на пільговій (позаконкурентній) основі, а правочин, укладений за наслідками таких діянь, спрямований на отримання земельної ділянки без дотримання конкурентних засад та незаконне заволодіння земельною ділянкою державної чи комунальної власності, то він відповідно до частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемним;

- від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, згідно з якими у випадку, якщо правочин є нікчемним, позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача;

- від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, відповідно до яких у випадку, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. Отже, визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину;

- від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 28.01.2020 у справі № 50/311-б, від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17, згідно з якими застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам; 

- від 04.07.2018 у справі № 653/1069/16-ц, від 06.03.2018 у справі № 607/15489/15-ц, відповідно до яких позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває в часі; 

- від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16, відповідно до яких зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок;

- від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16, згідно з якими наявність державної реєстрації права оренди та фізичне зайняття земельних ділянок на підставі укладених договорів оренди не призводить до заволодіння порушником такими земельними ділянками; 

- від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 02.11.2022 у справі № 685/1008/20, щодо застосування принципу "jura novit curia" ("суд знає закони").

5.30. Заступник керівника Харківської обласної прокуратури із покликанням на висновки Верховного Суду, викладені в зазначених постановах Верховного Суду, стверджує, що передача ОСОБА_1 в оренду земельних ділянок на підставі договорів оренди землі була здійснена всупереч забороні, встановленій у частині 2 статті 134 Земельного кодексу України. Крім того, скаржник вважає, що в цьому випадку нікчемність правочину має місце не внаслідок повторного отримання ОСОБА_1 земельних ділянок в оренду, а у зв`язку з отриманням земельних ділянок усупереч імперативним вимогам Земельного кодексу України щодо неможливості такого отримання в позаконкурентному порядку. Тому, на думку заступника керівника Харківської обласної прокуратури, господарські суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що договори оренди землі, укладені між ГУ Держземагентства у Полтавській області та ОСОБА_1 , є оспорюваними, та безпідставно залишили поза увагою аргументи Прокурора про нікчемність таких договорів відповідно до частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України. 

З урахуванням викладеного скаржник стверджує, що позовні вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради про зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельні ділянки Лохвицькій міській раді за актами приймання-передачі є такими, що спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном. Тобто, за доводами скаржника, позов у цій справі за своїм змістом та спрямованістю є негаторним. Тому, на думку заступника керівника Харківської обласної прокуратури, господарські суди попередніх інстанцій необґрунтовано застосували позовну давність у цій справі та помилково не застосували до спірних правовідносин приписи статті 391 Цивільного кодексу України та положення статті 152 Земельного кодексу України. 

5.31. Верховний Суд, переглядаючи оскаржувані судові рішення, зазначає, що касаційне провадження в цій справі зупинялося до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності справи № 922/511/24. Отже, висновки, які викладені Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності в постанові від 09.04.2026 у справі № 922/511/24, підлягають врахуванню при розгляді касаційної скарги заступника керівника Харківської обласної прокуратури в цій справі.

5.32. Колегія суддів, проаналізувавши висновки Верховного Суду, на які покликається скаржник, перевіривши та надавши оцінку доводам заступника керівника Харківської обласної прокуратури, зазначає, що відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням фермерських господарств, регулюються, крім Земельного кодексу України, Законом України "Про фермерське господарство", який є спеціальним нормативно-правовим актом.

5.33. Згідно із частиною 1 статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

5.34. Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про фермерське господарство" право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. 

5.35. Частинами 1- 3 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" передбачено, що для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. В заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Перелік документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики. Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельних ділянок розробляється за рахунок Українського державного фонду підтримки фермерських господарств. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. Земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності.

5.36. Згідно зі статтею 8 Закону України "Про фермерське господарство" після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.

5.37. Отже, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 та постановах Верховного Суду від 09.04.2024 у справі № 629/6198/21, від 16.01.2024 у справі № 905/5/21, від 16.01.2024 у справі № 908/1445/20, від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23.

5.38. За змістом приписів статті 12 Закону України "Про фермерське господарство" землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

5.39. Відповідно до положень статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство" після укладення договору користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку, і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, на конкурентних засадах через участь у торгах, а не як фізична особа - громадянин України із метою створення фермерського господарства. Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц та постановах Верховного Суду від 09.04.2024 у справі № 629/6198/21, від 16.01.2024 у справі № 908/1445/20, від 05.12.2023 у справі № 927/84/19, від 21.11.2023 у справі № 908/423/20.

5.40. Водночас, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц, з урахуванням вимог статей 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах. Подібні висновки також викладені в постановах Верховного Суду від 26.11.2025 у справі № 911/417/24, від 04.11.2025 у справі № 911/557/24.

5.41. Господарські суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу № 917/250/24 по суті позовних вимог Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради, встановили, що ОСОБА_1 протягом 2014- 2015 років неодноразово реалізовував своє право на безоплатне отримання земельних ділянок поза конкурсом для ведення фермерських господарств і набув на підставі договорів оренди землі в оренду земельні ділянки комунальної власності з кадастровими номерами 5322688400:00:001:4053, 5322686200:00:001:0848, 53251880500:00:001:0017 для ведення ФГ "Еко-Зем", ФГ "Полтава-Агро", ФГ "Моя земля 2015". 

5.42. Оскільки на момент укладення оспорюваних договорів оренди ОСОБА_1 уже створив ФГ "Еко-Зем", ФГ "Полтава-Агро", ФГ "Моя земля 2015", для ведення яких уклав договори оренди земельних ділянок комунальної власності з кадастровими номерами 5322688400:00:001:4053, 5322686200:00:001:0848, 53251880500:00:001:0017 без проведення земельних торгів, то, як правильно зазначили суди, він уже використав право на отримання земельних ділянок для ведення фермерських господарств на позаконкурентних засадах. 

5.43. За таких обставин суди обґрунтовано виснували, що отримання ОСОБА_1 спірних земельних ділянок в оренду мало відбутися на конкурентних засадах за результатами проведення земельних торгів (аукціону).

5.44. Тому колегія судів погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позовних вимог Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради щодо визнання недійсними договорів оренди землі, укладених між ГУ Держземагентства у Полтавській області та ОСОБА_1 .

5.45. Як зазначалося, на думку заступника керівника Харківської обласної прокуратури, господарські суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що договори оренди землі, укладені між ГУ Держземагентства у Полтавській області та ОСОБА_1 , є оспорюваними та безпідставно залишили поза увагою аргументи Прокурора про нікчемність таких договорів відповідно до частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України.

5.46. Колегія суддів, розглянувши наведені доводи заступника керівника Харківської обласної прокуратури, зазначає, що Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності в постанові від 09.04.2026 у справі № 922/511/24, до закінчення перегляду якої зупинялося касаційне провадження в цій справі, навів висновки щодо розмежування оспорюваного та нікчемного правочину.

5.47. Зокрема, Верховний Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності в постанові від 09.04.2026 у справі № 922/511/24 з покликанням на правові позиції, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, зазначив, що:

1) недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац 1 частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України). Такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; 

2) якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; 

3) за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

5.48. Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

5.49. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатися з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення як обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається в резолютивній частині судового рішення. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності в постанові від 09.04.2026 у справі № 922/511/24, до закінчення перегляду якої зупинялося касаційне провадження в цій справі. Крім того, такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 469/3134/19 та постанові Верховного Суду від 29.01.2025 у справі № 922/2380/19. 

5.50. При цьому Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22 з метою визначення судами нікчемних правочинів, які порушують публічний порядок (в контексті заволодіння майном фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади), наголосив на необхідності достеменного встановлення судом того, чи існують певні законодавчо визначені обставини, за наявності яких такий правочин загалом може бути укладено, але з порушеннями такого законодавства (недійсний правочин), чи укладення такого правочину неможливе за будь-яких обставин (нікчемний правочин) як такого, що порушує публічний порядок. 

5.51. Водночас Верховний Суд зазначає, що колегія суддів, передаючи справу № 922/511/24 на розгляд Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності, вважала за необхідне відступити від висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 29.01.2025 у справі № 922/2380/19, про те, що у випадку, якщо особа, яка прагнула отримати земельні ділянку для ведення фермерського господарства, отримала дозвіл на розробку проєкту землеустрою до набрання чинності Законом України від 18.02.2016 № 1012-VІІІ "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", тобто в період, коли законодавством допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, то договори оренди землі щодо цих земельних ділянок, укладені після набрання чинності цим Законом, є оспорюваними правочинами.

5.52. Проте Верховний Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності в постанові від 09.04.2026 у справі № 922/511/24 зазначив про відсутність підстав для вирішення питання щодо відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 29.01.2025 у справі № 922/2380/19.

5.53. Верховний Суд зазначає, що Законом України від 18.02.2016 № 1012-VІІІ "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", який набув чинності з 03.04.2016, внесено зміни до частини 2 статті 134 Земельного кодексу України шляхом викладення абзацу 16 в такій редакції: "передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби, для городництва". 

5.54. Отже, з 03.04.2016 земельні ділянки для ведення фермерського господарства було виключено з переліку земель, які не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).

5.55. При цьому положеннями пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 18.02.2016 № 1012-VІІІ "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів" передбачено, що фізичні та юридичні особи, які до дня набрання чинності цим Законом одержали в установленому порядку дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для передачі у власність або користування земельних ділянок державної та комунальної власності, мають право на отримання таких земельних ділянок без проведення земельних торгів у випадках, визначених положеннями частини 2 статті 134 Земельного кодексу України, що виключаються цим Законом. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 29.01.2025 у справі № 922/2380/19, від 11.06.2024 у справі № 917/1710/23, від 17.09.2024 у справі № 922/1830/19.

5.56. Таким чином, договір оренди землі укладений у період, коли законодавством загалом допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, за умов повторного надання земельної ділянки фізичній особі для створення фермерського господарства, є оспорюваним, оскільки обставини отримання заявником земельних ділянок за пільговою процедурою (без дотримання конкурентних засад) один раз чи більше не є очевидними, і встановити це можливо лише під час перевірки заяви громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 613/571/18, від 09.04.2024 у справі № 629/6198/21 та від 21.05.2024 у справі № 622/1061/21, від 17.09.2024 у справі № 922/1830/19.

5.57. Господарські суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу № 917/250/24 по суті позовних вимог Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради, встановили, що ОСОБА_1 отримав дозвіл на розробку проекту землеустрою та уклав договори оренди землі до набрання чинності Законом України від 18.02.2016 № 1012-VІІІ "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", тобто в період, коли законодавством допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів. 

5.58. Однак, як зазначалося, обставини отримання заявником земельних ділянок за пільговою процедурою (без дотримання конкурентних засад) один раз чи більше не є очевидними і встановити їх можливо лише під час перевірки заяви громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Тому Верховний Суд зазначає, що договори оренди землі, укладені між ГУ Держземагентства у Полтавській області та ОСОБА_1 , є оспорюваними правочинами. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 17.09.2024 у справі № 922/1830/19, від 29.01.2025 у справі № 922/2380/19.

5.59. Крім того, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення господарського суду першої інстанції в апеляційному порядку, визнав необґрунтованими доводи Прокурора про те, що позов у цій справі за своїм змістом та спрямованістю є негаторним. Тому суд також не взяв до уваги твердження Прокурора про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 391 Цивільного кодексу України та позовної давності. 

5.60. Колегія суддів зазначає, що наведені висновки апеляційного господарського суду відповідають висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності в постанові від 09.04.2026 у справі № 922/511/24, до закінчення перегляду якої зупинялося касаційне провадження в цій справі.

5.61. Крім того, Верховний Суд з урахуванням доводів скаржника, перевіривши висновки судів про наявність підстав для застосування в цій справі позовної давності, зазначає таке. 

5.62. Застосування інституту позовної давності є одним із інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.

5.63. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

5.64. Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами, визначеними статтею 261 Цивільного кодексу України, частина 1 якої пов`язує його із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

5.65. Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) обставини. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 914/106/22, від 06.12.2023 у справі № 911/1/20.

5.66. Колегія суддів зазначає, що позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 914/106/22, від 05.12.2023 у справі № 910/2094/21, від 30.06.2022 у справі № 922/2960/17.

5.67. Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами, визначеними статтею 261 Цивільного кодексу України, частина 1 якої пов`язує його із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

5.68. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 17.10.2023 у справі № 910/21220/21, від 20.06.2023 у справі № 922/2088/21.

5.69. За змістом статті 261 Цивільного кодексу України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалася про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала би змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 910/15584/16, від 13.09.2022 у справі № 925/461/21.

5.70. Отже, при визначенні початку перебігу строку позовної давності суд повинен з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла довідатися (мала можливість довідатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності.

5.71. За змістом частин 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

5.72. Таким чином, і в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Подібні висновки викладені в Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18.

5.73. При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, від 30.05.2018 у справі № 359/2012/15-ц та в постановах Верховного Суду від 17.01.2023 у справі № 911/1014/20, від 07.06.2023 у справі № 927/432/19.

5.74. Крім того, відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, якщо у передбачених законом випадках із позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не прокурор.

5.75. Наведене правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й із об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

5.76. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

5.77. При цьому згідно зі статтею 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

5.78. Отже, з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, та приписів статті 262 Цивільного кодексу України позовна давність у цій справі повинна обчислюватися з моменту, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідалося або могло довідатися - ГУ Держземагентства у Полтавській області (правонаступником якого у спірних відносинах є позивач - Лохвицька міська рада).

5.79. Водночас господарські суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності. В цій заяві ОСОБА_1 зазначав, що Прокурор не був позбавлений можливості своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень, у цьому випадку ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, необхідну для подання позову інформацію. При цьому ОСОБА_1 вважав, що Прокурор суб`єктивно та неправильно визначив дату, з якої начебто почав перебіг позовної давності щодо пред`явлених ним позовних вимог. ОСОБА_1 також зазначав про відсутність будь-яких доказів щодо ухилення ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від надання інформації Прокурору. Крім того, на думку ОСОБА_1 , Прокурор, починаючи з моменту реєстрації права оренди за договорами оренди землі, не був позбавлений законодавчо визначеної та технічної можливості самостійно перевірити зареєстровані речові права на спірні земельні ділянки шляхом безпосереднього доступу до інформації про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка є відкритою та загальнодоступною. ОСОБА_1 також вважав, що Прокурор, узявши на себе повноваження представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично бере на себе й обов`язок бути компетентним (обізнаним) у всіх юридично значущих обставинах цих відносин.

5.80. Господарські суди попередніх інстанцій, розглянувши заяву ОСОБА_1 про застосування позовної давності в цій справі, встановили, що Прокурор подав цей позов до господарського суду першої інстанції лише в лютому 2024 року, тобто через 10 років з моменту прийняття наказів ГУ Держземагентства у Полтавській області про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок в оренду та прийняття рішень щодо державної реєстрації права оренди на земельні ділянки. Тому суди відмовили в задоволенні позову Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради у зв`язку із пропуском Прокурором строку загальної позовної давності.

5.81. З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій про пропуск строку загальної позовної давності в цій справі, що є підставою для відмови в позові Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради. При цьому Верховний Суд зазначає, що доводи, викладені в касаційній скарзі заступника керівника Харківської обласної прокуратури, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відмови в задоволенні позову Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради у зв`язку із пропуском Прокурором строку загальної позовної давності.

5.82. Крім того, Верховний Суд, розглянувши доводи скаржника про порушення судами принципу "jura novit curia" ("суд знає закони") зазначає, що в процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору ("da mihi factum", "dabo tibi jus"). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, в самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем і відповідачем, виборі та застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 та постанові Верховного Суду від 25.11.2025 у справі № 911/2250/23.

5.83. Водночас застосування принципу "jura novit curia" ("суд знає закони") не є безмежним, оскільки, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. За таких умов слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 01.05.2024 у справі № 369/2869/22, від 25.11.2025 у справі № 911/2250/23.

5.84. Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини "Гусєв проти України" від 14.01.2021 (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж унаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції щодо справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

5.85. Отже, в цьому випадку необґрунтованим є покликання скаржника на неврахування господарськими судами попередніх інстанцій принципу "jura novit curia" ("суд знає закони").

5.86. З урахуванням установлених обставин справи колегія суддів вважає, що висновки господарських судів попередніх інстанцій, наведені в оскаржуваних судових рішеннях, не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які покликається скаржник. 

5.87. Тому колегія суддів визнає необґрунтованими доводи заступника керівника Харківської обласної прокуратури про те, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, порушили положення 4, 11, 13, 14, 73, 74, 76-79, 86, пунктів 4, 5 частини 3 статті 162, статей 236, 237 Господарського процесуального кодексу України, порушили принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), неправильно застосували положення статей 203, 2015, 216, 228, 257, 261, 267, 391 Цивільного кодексу України, статті 134 Земельного кодексу України та не врахували висновки щодо застосування цих норм права і висновки щодо обраного Прокурором способу захисту, викладені в постанові Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23, від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19, від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 28.01.2020 у справі № 50/311-б, від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17, від 04.07.2018 у справі № 653/1069/16-ц, від 06.03.2018 у справі № 607/15489/15-ц, від 16.01.2024 у справі № 615/986/20, від 05.02.2025 у справі № 917/1476/23, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 02.11.2022 у справі № 685/1008/20.

5.88. Крім того, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16, на які покликається скаржник, є неактуальними внаслідок уточнення Великої Палатою Верховного Суду таких висновків у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

5.89. Колегія суддів також зазначає, що ГУ Держгеокадастру у Полтавській області в цій справі є неналежним відповідачем за позовними вимогами, пред`явленими Прокурором в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради. При цьому пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 08.04.2026 у справі № 910/972/25, від 18.02.2026 у справі № 910/13953/24. Тому за позовом Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області належало відмовити саме з цих підстав, а не з причин пропуску позовної давності. Разом із тим такі висновки судів не призвели до неправильного вирішення цієї справи. 

5.90. Водночас відповідно до висновків Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності, викладених у постанові від 09.04.2026 у справі № 922/511/24, до якої зупинялося касаційне провадження в цій справі та які колегія суддів відповідно до частини 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України вважає за необхідне врахувати, позовні вимоги про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди та суборенди на земельну ділянку не можуть бути задоволені внаслідок обрання позивачем неефективного способу захисту порушених прав, оскільки таке скасування не призведе до їх поновлення.

5.91. Велика Палата Верховного Суду неодноразово формулювала висновки про те, що функцією державної реєстрації права є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Подібні висновки наведені, зокрема, в постановах від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 

5.92. Отже, фактичне володіння нерухомим майном здійснюється шляхом оголошення в реєстрі права на нерухоме майно. Володіння, оголошення (як і будь-який факт) не можуть бути скасовані. Тому вимога скасувати державну реєстрацію права не відповідає належному способу захисту.

5.93. Обрання позивачем неналежного чи неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

5.94. У зв`язку з наведеним оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди ОСОБА_1 на земельні ділянки, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та про припинення права оренди на земельні ділянки за ОСОБА_1, підлягають залишенню без змін, проте з інших мотивів, а саме внаслідок обрання Прокурором неефективного способу захисту прав Лохвицької міської ради. В іншій частині оскаржувані судові рішення слід залишити без змін.

5.95. Таким чином, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, частково підтвердилися під час касаційного провадження, що є підставою для зміни мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень у частині позовних вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди ОСОБА_1 на земельні ділянки, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та про припинення права оренди на земельні ділянки за ОСОБА_1

5.96. Крім того, деякі доводи скаржника зводяться до незгоди з обставинами, що були встановлені судами при вирішенні спору, до незгоди з оцінкою доказів у справі, а також до незгоди з висновками господарських судів попередніх інстанцій, які покладені в основу оскаржуваних судових рішень.

5.97. Верховний Суд також зазначає, що інші доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених судами, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, а тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

6. Висновки Верховного Суду 

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. Згідно із частиною 1 статті 311 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

6.5. З урахуванням меж перегляду справи в суді касаційної інстанції колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог Прокурора в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди ОСОБА_1 на земельні ділянки, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та про припинення права оренди на земельні ділянки за ОСОБА_1, підлягають залишенню без змін, проте з інших мотивів, а саме внаслідок обрання Прокурором неефективного способу захисту прав Лохвицької міської ради; в іншій частині оскаржувані судові рішення слід залишити без змін. 

7. Судові витрати 

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому 
статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково. 

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2025 та рішення Господарського суду Полтавської області від 12.11.2024 у справі № 917/250/24 в частині відмови у задоволенні позовних вимог заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради Полтавської області про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 85,2984 га з кадастровим номером 5322686200:00:005:0163, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 14.11.2014 за № 7697893, на земельну ділянку площею 23,2877 га з кадастровим номером 5322686200:00:003:0091, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 17.11.2014 за № 7721822, на земельну ділянку площею 40,3474 га з кадастровим номером 5322686200:00:001:0834, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 04.11.2014 за № 7560216, на земельну ділянку площею 32,9269 га з кадастровим номером 5322686200:00:001:0850, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 18.05.2015 за № 9720639, на земельну ділянку площею 9,8837 га з кадастровим номером 5322686200:00:001:0851, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 12.05.2015 за № 9634800, на земельну ділянку площею 44,1337 га з кадастровим номером 5322686200:00:005:0164, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 20.05.2015 за № 9727936, та про припинення права оренди на зазначені земельні ділянки за ОСОБА_1 змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. 

3. В іншій частині постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2025 та рішення Господарського суду Полтавської області від 12.11.2024 у справі № 917/250/24 залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак