Справа № 523/2913/26
Провадження №2/523/3637/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" травня 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд м.Одеси в складі:
головуючого судді Бокова О.М.,
за участю секретаря судового засідання Шаріпової Ю.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі в залі суду № 7 у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Пересипського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про звільнення майна з під арешту,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до АТ «УкрСиббанк», Пересипського відділу Державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про звільнення майна з під арешту.
В обґрунтування позову зазначила, що 30.09.2012 року в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна було зареєстровано обтяження у виді арешту всього рухомого майна, у якому її зазначено боржником. Арешт накладено на підставі постанови державного виконавця в межах виконавчого провадження, відкритого за заявою АТ «УкрСиббанк» на виконання виконавчого листа, виданого Київським районним судом м. Одеси. При цьому, конкретне майно, на яке накладене арешт не визначено, опис, вилучення чи передача майна фактично не здійснюватися, арешт існує понад 10 років без реальних виконавчих дій. Фактично арешт має формальний характер та існує виключно у вигляді реєстраційного запису. Про наявність арешту вона дізналася після оформлення спадкових справ після смерті матері і вказаний арешт унеможливлює реалізацію її права на спадкування та інших цивільних прав. 
З урахуванням викладеного, позивач просить суд звільнити з-під арешту (зняти арешт), накладений щодо ОСОБА_1 та зареєстрований у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; визнати відсутніми правові підстави для подальшого існування арешту та зобов`язати Пересипський ВДВС внести відповідні зміни до державних реєстрів.
11.02.2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «УкрСиббанк», Пересипського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про звільнення майна з під арешту, залишено без руху.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 24.02.2026 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 27.04.2026 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
У судове засідання позивач не з`явилася, на адресу суду надійшла заява ОСОБА_2 про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з урахуванням її позиції та поданих доказів.
17.03.2026 року позивач надала додаткові пояснення, згідно яких вказала, що арешт на все її рухоме майно було накладено в межах виконавчого провадження № 31939173 понад 10 років тому. З того часу фактичні виконавчі дії не здійснюються, а виконавче провадження фактично завершене. З відзиву до позову їй стало відомо, що банк відступив право вимоги за кредитними договорами іншій юридичній особі – ТОВ «Кей-Колект» і банк на сьогоднішній день не є кредитором та не має претензій до неї. Таким чином сам відповідач підтверджує відсутність підстав для подальшого існування арешту. Позивач вказала, що тривале існування арешту без реального виконання рішення суду та за відсутності діючого виконавчого провадження порушує її право власності. Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що арешт підлягає скасуванню як такий, що втратив правові підстави.
Представник АТ «УкрСиббанк» до суду не з`явися, про час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку, 17.03.2026 року надав відзив на позов, у задоволенні вимог ОСОБА_1 просив відмовити у повному обсязі. Свою позицію обґрунтував тим, що 15 вересня 2010 року Київським районним судом міста Одеси було ухвалено заочне рішення на користь АТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за договором споживчого кредиту № 11051837000 від 05.10.2006 року, станом на 24.02.2010 року в розмірі 37 652,96 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ складало 300 847,12 грн, та за договором кредиту № 11183991000 від 16.07.2007 року, яка станом на 24.02.2010 року складала 44 321,64 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становило 354 129,80 грн. В загальному розмірі заборгованість ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перед АТ «УкрСиббанк» за кредитними договорами складає 81 974,60 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 654 976,92 грн. На підставі вищевказаного рішення банком були отримані виконавчі листи № 2-4118/10, видані 01.10.2010 року Київським районним судом м. Одеси, які були пред`явлені на примусове виконання до органів державної виконавчої служби.
12.12. 2011 року між АТ «УкрNиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1, на підставі якого було відступлено право вимоги за низкою кредитних договорів, в тому числі за двома вказаними вище. Таким чином, право вимоги було набуто новим кредитором і право вимоги за вказаними кредитними договорами обліковується на балансі у нового кредитора.
Крім того, представник відповідача вказав, що відповідно до судової практики, викладеної в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2025 року у справі № 295/6687/24 зроблено висновок про те, що оскільки позивач був боржником у виконавчому провадженні, у рамках якого накладено арешт на належне йому нерухоме майно, він не може пред?являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту. Так, при наявності у позичальниці документів на підтвердження відсутності боргу на даний час, органи державної виконавчої служби повинні зняти арешт, накладений у виконавчому провадженні. У випадку нездійснення органами державної виконавчої служби зняття арешту, ОСОБА_1 , як боржник, має право звернутись зі скаргою на бездіяльність держаного виконавця.
Більше того, АТ «УкрСиббанк» не має можливості вплинути на чинність арешту, накладеного Першим Суворовським відділом державної виконавчої служби м. Одеси в межах завершеного виконавчого провадження з огляду на те, що право вимоги за кредитними договорами було відступлено на користь нового кредитора ТОВ «Кей-Колект». За таких обставин жодна із заявлених позивачем вимог не може бути виконана АТ «УкрСиббанк», оскільки зняття арешту в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна не входить в повноваження Банку. З урахуванням викладеного, представник АТ «УкрСиббанк» просив розглянути справу за його відсутності у судовому засіданні та відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 
17.03.2026 року позивач надала відповідь на відзив, згідно якої вказала, що викладена в ньому позиція банку не спростовує її вимоги та підтверджує обставини, викладені у позовній заяві. Так, відповідач підтверджує, що він не є кредитором та не має до неї жодних вимог, як до боржника. Отже, подальше існування арешту, на думку позивача, є безпідставним.
Представник Пересипського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Заяв та клопотань на адресу суду не надходило.
За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку, з`ясувавши позицію сторін та всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ст.13 ч.1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч.2 ст.264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 просить суд звільнити з-під арешту (зняти арешт), накладений щодо ОСОБА_1 та зареєстрований у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; визнати відсутніми правові підстави для подальшого існування арешту та зобов`язати Пересипський ВДВС внести відповідні зміни до державних реєстрів.
Так, матеріалами справи встановлено, що на виконанні у Другому Київському ВДВС ОМУЮ, а потім у Суворовському ВДВС ОМУЮ на примусовому виконанні перебував виконавчий лист № 2-4118/10 від 01.10.2010 року, виданий Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості в розмірі 654 976,92 грн. 
Згідно Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 35484118 від 30.03.2012 року, на все рухоме майно боржника ОСОБА_1 код НОМЕР_1 , накладено арешт постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № ВП31939173 В12/458, 30.03.2012 року, Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Держаний виконавець Прібилов А.В. для забезпечення виконання судового рішення.
Як вбачається з листа Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 172880 від 14.10.2025 року, головним державним виконавцем відділу Прібиловим А.В., керуючись п. 2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу.
Таким чином, судом встановлено, що в межах виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСоцбанк» заборгованості було накладено арешт на майно боржника.
Згідно з статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).
Частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено порядок вирішення спорів, що виникають під час виконання судових рішень, захисту прав особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, у зв`язку з накладенням арешту на майно. У разі виникнення такого спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про зняття з арешту з майна.
Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_1 була саме боржником у виконавчому провадженні, у рамках якого накладено арешт на належне їй нерухоме майно.
Статтями 49-50 Закону України «Про виконавче провадження» визначені підстави закінчення виконавчого провадження та наслідки завершення виконавчого провадження, зокрема зняття арешту, накладеного на майно боржника та скасування інших, вжитих державним виконавцем заходів примусового виконання рішення.
Верховний Суд у постанові від 17 лютого 2025 року у справі № 295/6687/24 висловив позицію, що боржник у виконавчому провадженні, у рамках якого накладено арешт на належне йому нерухоме майно, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Водночас, суд бере до уваги, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови ВП ВС від 29.09.2020 року по справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 року по справі № 910/12525/20).
За таких обставин, ОСОБА_1 , як боржник у виконавчому провадженні, у рамках якого накладено арешт на належне їй нерухоме майно, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. 
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 не відповідають вимогам закону та задоволенню не підлягають, а неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.
Також, суд вважає необхідним роз`яснити, що ОСОБА_1 , як сторона виконавчого провадження, має право в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, звернутися до суду зі скаргою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено її права.
Відповідно до п. 6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові на позивача.
Оскільки позивачу відмовлено у задоволені її позовних вимог у повному обсязі, то відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати на її користь не відшкодовуються.
Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 263-265, 280, 281 ЦПК України, суд, 
У Х В А Л И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрсСиббанк» та Пересипського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з під арешту - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Повний текст судового рішення складений 18.05.2026 року.

Суддя          О.М.Боков