КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 травня 2026 року м.Київ № 320/2979/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Шевченко А.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Литвин Ольгу Петрівну звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому позивач просить суд :
визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 25.11.2024 № 80114300023819/349 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Узбекистан, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну, подану 30.05.2024, з урахуванням висновків суду.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що перебуває в Україні на законних підставах. Донька позивача громадянка України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , довідка №2023/2023 про реєстрацію особи громадянином, видано 24.10.2023 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане повторно 30.05.2024. Надав документи, що має намір зареєструватися за адресою: АДРЕСА_1 , за згодою власника житла.
З метою отримання дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну. Проте рішенням від 25.11.2024 № 80114300023819/349 (далі – оскаржуване рішення) позивачу відмовлено на підставі пунктів 4 та 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію». Вважає таку відмову протиправною та необґрунтованою.
Відповідачем з порушенням строків, встановлених судом, подано відзив на позовну заяву, де відмова у наданні дозволу на імміграцію обґрунтована тим, що позивач при поданні документів на отримання дозволу на імміграцію надав свідомо неправдиві відомості, а саме зазначене позивачем фактичне місце реєстрації не підтверджується відповідними доказами. 
Так, відповідач обґрунтовує свою відмову проведеною перевіркою та наданими матеріалами. За надісланим ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області запитом до Бучанського районного управління поліції в Київській області від 31.05.2024 №8010.6.1-24560/8010.6-24 отримано відповідь про те, що громадяни Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказав адресу за якою не мешкає. Також, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області отримано відповідь від Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київські області від 30.07.2024 № 51/1-11/121-251, у якій встановлено, що вказана особа за заявленою адресою: АДРЕСА_1 не проживає, що може свідчити про свідоме зазначення неправдивих відомостей.
Також відповідач у відзиві просив залучити до участі у справі у якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Національної поліції в Київській області та Службу безпеки України.
В обґрунтування клопотання відповідач зазначає, що ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області з`ясовано, що у спірних правовідносинах питання про відмову у наданні дозволу на імміграцію позивачеві ініційоване Головним управлінням Служби безпеки України у м. Києві та Київській області та Бучанським районним управлінням Головного управління Національної поліції в Київській області.
Вирішуючи вказане клопотання, суд виходив із такого.
Відповідно до частини другої статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи.
Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
Як убачається зі змісту клопотання, позивачем, всупереч вимогам частини другої статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України не наведено обставин, за яких рішення у справі може вплинути на права, свободи, інтереси або обов`язки вказаного суб`єкта.
Тим більше, як вбачається з матеріалів справи, за запитом саме відповідача зазначені вище суб`єкти владних повноважень проводили перевірку місця проживання позивача.
З огляду на наведені обставини, підстав для залучення до участі у справі в якості третіх осіб зазначених суб`єктів суд не вбачає.
Представником позивача подано відповідь на відзив, де окрім безпідставності і недоведеності тверджень відповідача щодо зазначення позивачем завідомо неправдивих відомостей, заявлено клопотання про повернення відзиву без розгляду у зв`язку з пропуском строку на його подання.
Суд констатує, що відповідач дійсно пропустив строк на подання відзиву (останній день подання якого – 10.02.2025), водночас докази надані відповідачем витребувавались судом і є необхідними для розгляду справи. Тим більше, суд зазначає, що саме неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову, а неподання відзиву з порушенням строку на його подання. 
Враховуючи короткий строк пропуску строку на подання відзиву (відзив подано 13.02.2025), суд вважає, що пропуск строку на подання витребуваних доказів і відзиву не можна вважати недобросовісним ставленням відповідача до виконання своїх процесуальних обов`язків, а тому не знаходить підстави для повернення відзиву і долучених документів без розгляду. Тим більше, вказані документи були долучені і самим позивачем до матеріалів справи, а клопотань щодо їх неналежності, недопустимості чи недостовірності не надходило.
Розглянувши подані представниками сторін документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Узбекистан. 
Перебуваючи в Україні на законних підставах, 30.05.2024 він звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», з підстав того, що має доньку громадянку України – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (повторне Свідоцтво про народження Серія НОМЕР_1 від 30.05.2024). 
Як вбачається з матеріалів справи до 30.05.2024 у графі батько ОСОБА_2 значилась інша особа - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
30.05.2024 за № 400049514/426 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було прийнято його заяву, встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка, про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію». До зазначеної заяви позивачем було додано перелік документів, визначений статтею 9 Закону України «Про імміграцію» та пунктом 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень від 26 грудня 2002 року № 1983. 
При поданні письмової заяви до відповідача про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачем - ОСОБА_1 було зазначено по тексту заяви фактичне місце проживання в Україні - АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надано нотаріально засвідчену заяву власника майна.
Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 25.11.2024 номер: 80114300023819/349 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянство Узбекистан, відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україні на підставі пунктів 4, 6 частини першої статті 10 ЗУ «Про імміграцію».
Вважаючи рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.
Згідно зі статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Відповідно до частини першої № 3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до частини першої статті 4 Закону № 3773-VI іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (далі – Закон № 2491-III).
У розумінні положень статті 1 Закону № 2491-ІІІ, імміграцією є прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрантом - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квотою імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозволом на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Відповідно до статті 4 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів. При цьому, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України.
Згідно зі статтею 6 Закону №2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.
Порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статтею 9 Закону № 2491-ІІІ.
Так, згідно зі статтею 9 Закону № 2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.
Відповідно до частин другої та п`ятої статті 9 Закону № 2491-ІІІ заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.
Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Відповідно до пункту 6 частини сьомої статті 9 Закону № 2491-ІІІ крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.
У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.
У свою чергу, суд звертає увагу, що підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію встановлені статтею 10 цього Закону.
Зокрема, відповідно до пунктів 4, 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається: особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; в інших випадках, передбачених законами України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок № 1983).
Пунктом 1 Порядку № 1983 передбачено, що квота імміграції формується за категоріями іммігрантів і за регіональним принципом (з урахуванням поточної демографічної ситуації) відповідно до пропозицій центральних та місцевих органів виконавчої влади. Пропозиції стосовно формування квоти імміграції повинні ґрунтуватися на результатах аналізу імміграційного процесу у попередньому календарному році та враховувати необхідність максимального обмеження квоти імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства з країн походження значної кількості нелегальних мігрантів.
Разом з тим, Порядком № 1983 визначено процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.
Відповідно до підпункту 1 пункту 3 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (надалі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.
Згідно з підпунктом 3 пункту 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Державної міграційної служби - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім тих, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.
Пунктом 14 цього Порядку передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 Порядку № 1983 органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів Служби безпеки України, Робочого апарату Українського бюро Інтерполу та Державної прикордонної служби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.
Пунктом 9 Порядку № 1983 передбачено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію».
Із аналізу наведених норм права вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Встановлення органом державної міграційної служби однієї з обставин, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію» є підставою для не надання дозволу на імміграцію.
Таким чином, приписами Закону України «Про імміграцію» та Порядку № 1983 регламентований перелік документів та порядок їх розгляду. У той же час, оскільки відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, з огляду на що, перелік документів не є вичерпним та може бути розширений на розсуд відповідного суб`єкта владних повноважень.
Як встановлено судом, відмова у наданні дозволу на імміграцію позивачу обумовлена зазначенням свідомо неправдивих відомостей щодо адреси місця фактичного проживання позивача (пункт 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію»).
Як слідує з заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну, позивач зазначив місце фактичного проживання в Україні: АДРЕСА_1 . Зареєстроване місце проживання в Україні у позивача відсутнє.
У свою чергу в матеріалах особової справи позивача наявні відповіді на запит ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від Бучанського районного управління поліції в Київській області та Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київської області відповідно до яких здійснено перевірку позивача та встановлено, що позивач за вказаною в анкеті адресою фактично не проживає.
Доказів, які б свідчили про недостовірність та/або помилковість інформації, викладеної у вказаному вище документі, позивачем до суду не надано.
Тим більше, суд звертає, що надана копія нотаріально посвідченої заяви громадянина ОСОБА_8 про надання згоди на постійну реєстрацію місця проживання та проживання в належній йому на праві власності квартирі не є належним доказом у справі, нотаріуси при посвідченні таких заяв перевіряють справжність підпису заявника, а не сам зміст таких заяв.
Водночас відповідно до частини першої статті 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Так, місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа постійно проживає та має передбачені статтею 64 Житлового кодексу України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності.
Суд зауважує, що місце проживання і місце реєстрації не є тотожними поняттями. Реєстрація місця проживання особи у конкретному жилому приміщенні за відсутності інших достатніх належних і достовірних доказів, не є безспірним доказом проживання особи у конкретному житловому приміщенні.
У позивача ж відсутнє місце реєстрації в Україні, а перевірка відповідача підтвердила факт його відсутності за вказаним місцем фактичного проживання.
Суд не бере до уваги доводи представника позивача, що у позивача відсутні будь-які обмеження щодо пересування та залишення фактичного місця свого проживання, та в якого існує реальна загроза його життю і здоров`ю у зв`язку з війною в Україні, безпосередньо на час перевірки міг бути відсутній за вказаною ним адресою, через прямування до укриття чи перебування в іншому місці з особистих питань, з огляду на непідтвердження жодними іншими доказами фактичного проживання позивача за вказаною адресою
Як було зазначено вище, у разі виявлення факту, що особа, яка подавала заяву про надання дозволу на імміграцію, зазначила свідомо неправдиві відомості чи подала підроблені документи, то у контролюючого органу наявні усі підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію.
Відтак, станом на момент прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію особам або відмови у наданні такого дозволу ДМС аналізує отриману від уповноважених, відповідно до Порядку № 1893, органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймає рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.
Матеріали справи свідчать про те, що Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області було дотримано вказаного порядку та прийнято оскаржуване рішення з урахуванням всіх обставин, що мають значення для його прийняття.
Суд звертає увагу, що статтею 10 Закону України «Про імміграцію» встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази.
Суд відхиляє твердження позивача щодо його постійного проживання за адресою, вказаною у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки належних та достовірних доказів на підтвердження його проживання за вказаною адресою матеріали адміністративної справи не містять.
Аналіз встановлених обставин справи та наведених вище норм законодавства України, дає підстави суду дійти висновку, що під час перевірки документів та даних зазначених позивачем в заяві, а також, беручи до уваги встановлені уповноваженими органами обставини щодо не проживання позивача за вказаною ним адресою проживання відповідачем було обґрунтовано встановлено факт подання позивачем неправдивих відомостей та правомірно прийнято рішення про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.
Підсумовуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову, оскільки за результатами розгляду справи не встановлено порушення відповідачем прав позивача, які є предметом цього спору.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю. 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Шевченко А.В.