ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/381/26 Справа № 175/8167/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.  
суддів – Петешенкової М.Ю., Городничої В.С.
при секретарі – Пікос А.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2025 року та на додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, про усунення перешкод у здійсненні права батька на спілкування з дитиною та її виховання, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права батька на спілкування з дитиною та її виховання. 
Позов мотивовано тим, що 22 липня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зареєстровано шлюб, актовий запис №496. 
Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 виданого Виконавчим комітетом Підгородненьської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 20.01.2012 року, актовий запис 22, Позивач та Відповідач мають спільну доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року по цивільній справі №175/2946/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Відділ органу опіки та піклування Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про розірвання шлюбу та про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо від неї - задоволено. 
Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який був зареєстрований Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 22 липня 2006 року, актовий запис №496. 
Визначено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , а саме:
-в період часу з 12-00 год. до 18-00 год. кожної неділі тижня, без присутності матері дитини; -кожну суботу тижня, за позначенням відповідача шляхом забирання дитини до себе додому позивачем, для спілкування в домашніх умовах. 
Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 09 квітня 2021 року видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 11.03.2021 року. 
На підставі вище зазначеного судового наказу постановою державного виконавця Дніпровського районного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 17.06.2021 року відкрито виконавчого провадження №65837996. 
З моменту відкриття виконавчого провадження та по сьогоднішній час позивач сплачує аліменти відповідно до судового наказу. Заборгованості по сплаті аліментів не має, в реєстрі боржників не обліковується. 
Станом на даний час позивач перебуває в лавах Збройних сил України, бере безпосередню участь у відсічі збройної агресії російської федерації тому обставини які передували затвердженню способу його участі у вихованні дитини рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року змінилися та, як зазначає позивач, підлягають зміні з розширенням графіку побачень. 
Під час перебування позивача в Збройних силах України, а саме з квітня 2022 року у позивача з відповідачем неодноразово виникали спірні питання в яких остання не дозволяла позивачу бачитися з дитиною поза встановленим графіком судом, коли він мав таку можливість. 
Також 22 квітня 2022 року маючи намір у визначений судом час, побачитися з дитиною відповідач відмовила йому в цьому, що змусило його викликати наряд поліції та надати пояснення. 
Виконуючи обов?язок по захисту Батьківщини позивач інколи має можливість перебувати за місцем свого проживання та хоче використовувати кожну можливість для побачення зі своєю єдиною дитиною - донькою ОСОБА_5 . Однак відповідач чинить йому перешкоди в цьому. 
Все це змусило ОСОБА_1 звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2025 року заяву відповідача про стягення судових витрат на правничу допомогу задоволено частково та ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати понесенні на професійну правничу допомогу у розмірі 7 500,00 грн. 
Рішення мотивоване тим, що суду не було надано будь яких доказів, щодо винної поведінки відповідача по обмеженню прав позивача на спілкування із донькою, визначенні Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року по цивільній справі №175/2946/20. 
Додаткове рішення мотивоване тим, що суд вважав за необхідне клопотання представника ОСОБА_3 – адвоката Сінцової Тетяни Володимирівни, про стягнення судових витрат на правничу допомогу – задовольнити частково, оскільки за позовною заявою ОСОБА_3 є відповідачкою та у задоволенні позову до неї відмовлено. Суд вбачав за доцільне стягнути з ОСОБА_1 судові витрати у вигляді професійно-правничої допомоги у розмірі 7 500,00 грн. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення та додаткове рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконними та необґрунтованими.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Фактичні обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 липня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зареєстровано шлюб, актовий запис №496. 
Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 виданого Виконавчим комітетом Підгородненьської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 20.01.2012 року, актовий запис 22, Позивач та Відповідач мають спільну доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року по цивільній справі №175/2946/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Відділ органу опіки та піклування Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про розірвання шлюбу та про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо від неї задоволено. 
Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який був зареєстрований Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 22 липня 2006 року, актовий запис №496. 
Визначено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , а саме:
-в період часу з 12-00 год. до 18-00 год. кожної неділі тижня, без присутності матері дитини; -кожну суботу тижня, за позначенням відповідача шляхом забирання дитини до себе додому позивачем, для спілкування в домашніх умовах. 
Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 09 квітня 2021 року видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 11.03.2021 року. 
На підставі зазначеного судового наказу постановою державного виконавця Дніпровського районного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 17.06.2021 року відкрито виконавчого провадження №65837996. 
З моменту відкриття виконавчого провадження та по сьогоднішній час позивач сплачує аліменти відповідно до судового наказу. Заборгованості по сплаті аліментів не має, в реєстрі боржників не обліковується. 
Станом на даний час позивач перебуває в лавах Збройних сил України, бере безпосередню участь у відсічі збройної агресії російської федерації тому обставини які передували затвердженню способу його участі у вихованні дитини рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року змінилися та підлягає зміні з розширенням графіку побачень. 
Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Підгородненської міської ради №196 від 23.04.2024 року, про визначення способу участі батька ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_4 , вбачається, що після проведення бесіди із дитиною було встановлено, що донька любить свого батька має з ним гарні відносини. Комісія не виявила причин, через які б батько не міг займатися вихованням своєї дитини. 
До суду не надано доказів, що мати ОСОБА_3 обмежує ОСОБА_1 у спілкуванні із його рідною донькою. За ствердженнями дитини, вона любить батька та їй достатньо того часу спілкування, яке вона має із ним. Тобто, порушень прав дитини немає. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що суду не було надано будь яких доказів, щодо винної поведінки відповідача по обмеженню прав позивача на спілкування із донькою, визначенні Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року по цивільній справі №175/2946/20. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (стаття 1). 
Згідно із частиною 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 
За правилами статті 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. 
Відповідно до статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. 
Згідно із статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). 
Відповідно до частин 1, 3 статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. 
У відповідності до частини 2 статті 54 СК України усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Дружина, чоловік мають право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім`ї. 
Як визначено положеннями статті 150, 151 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та право обирати форми та методи виховання, крім тих які суперечать закону, моральним засадам суспільства. 
На підставі статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. 
Згідно із частинами 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. З ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 
Відповідно частини 1 статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь- якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (МАМСНUR v. UKRAINE, №10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції проігноровано висновок органу опіки та піклування, яким встановлено, що донька любить свого батька та має з ним гарні стосунки, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції в тексті рішення вказав: “Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Підгородненської міської ради №196 від 23.04.2024 року, про визначення способу участі батька ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_4 , вбачається, що після проведення бесіди із дитиною було встановлено, що донька любить свого батька має з ним гарні відносини. Комісія не виявила причин, через які б батько не міг займатися вихованням своєї дитини”. 
Доводи апеляційної скарги про те, що після судового засідання 13 травня 2025 року апелянт спілкувався з донькою, яка повідомила йому, що не мала на увазі можливість бачитися з ним по суботам та неділям у визначений раніше судом спосіб, а хотіла б бачитися частіше, коли у них обох буде така можливість, колегія суддів відхиляє, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаного суду не надано.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта стосовно незгоди з твердженнями ОСОБА_1 щодо того, що ОСОБА_3 чинить перешкоди у нормальному спілкуванні батька із донькою, оскільки доказів цьому суду не надано.
Колегія суддів також погоджується з судом першої інстанції щодо суми стягнення у відшкодування судових витрат на правничу допомогу.
Тому, доводи апеляційної скарги про те, що стягнена судом сума у розмірі 7500,00 грн є завищеною і не відповідає складності справи та обсягу наданих послуг, колегія суддів до уваги не приймає.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд першої інстанції чітко вказав підстави для відмови задоволенні позову, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів.
Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

У Х В А Л И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2  — залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2025 року та додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 02 червня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 11 червня 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді М.Ю. Петешенкова

В.С. Городнича