ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/24286/24	Головуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М. 	
Провадження № 22-ц/817/731/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
секретар - Гичко К.С. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — адвоката Собчука Віктора Костянтиновича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 березня 2026 року, ухвалене суддею Черніцькою І.М. у цивільній справі №607/24286/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Великоберезовицької селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Тернопільська районна державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, 

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визначити йому додатковий строк (3 місяці), достатній для подання до Тернопільської районної державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 .
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на земельні ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер 6125286400:02:001:0148, та площею 0,0200 га, кадастровий номер 6125286400:02:001:0149, що розташовані у с. Острів Тернопільського району Тернопільської області.
Про наявність заповіту на його ім`я дізнався лише 17 травня 2023 року у Тернопільській районній державній нотаріальній конторі, після чого нотаріус роз`яснив йому необхідність звернення до суду у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини. 23 серпня 2024 року ОСОБА_1 видано дублікат заповіту, з якого він дізнався, що ОСОБА_3 заповіла належну їй земельну ділянку площею 0,27 га в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не є родичем спадкодавця, не мав права на спадкування за законом, не проживав із померлою та не був обізнаний про існування заповіту, вважав причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Собчук В.К. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим із неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи та невідповідністю висновків суду встановленим обставинам, оскільки суд першої інстанції фактично визнав наявність об`єктивних та істотних перешкод для прийняття спадщини через його необізнаність про існування заповіту, однак безпідставно вважав такі перешкоди припиненими з 17 травня 2023 року, коли нотаріус повідомив його про наявність заповіту та роз`яснив необхідність звернення до суду. Суд не встановив, чи була перешкода реально усунута саме 17 травня 2023 року, та не врахував, що дублікат заповіту, який надав можливість ознайомитися зі змістом заповідального розпорядження та складом спадкового майна, він отримав лише 23 серпня 2024 року.
Так, шестимісячний строк для прийняття спадщини закінчився 28 вересня 2022 року, необізнаність ОСОБА_1 про заповіт тривала щонайменше до 17 травня 2023 року, а позов подано 11 листопада 2024 року, тобто приблизно через 80 днів після отримання дубліката заповіту. Такий строк є розумним та не свідчить про недобросовісну чи пасивну поведінку.
ОСОБА_1 не є спадкоємцем за законом, не є родичем спадкодавця, не проживав разом із нею, а тому заповіт був єдиною підставою для набуття ним спадкових прав. За таких обставин, перше повідомлення про існування заповіту саме по собі не свідчило про повне усунення перешкоди для прийняття спадщини, оскільки для вчинення юридично значущих дій необхідним було встановлення змісту заповіту та того, що він складений саме на користь позивача.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилися, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Обставини справи.
6 грудня 2007 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла належний їй житловий будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . Вказаний заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Острівської сільської ради Тернопільського району та зареєстрований у реєстрі за №162.
6 грудня 2019 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла у рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_4 належну їй земельну ділянку площею 0,27 га, з яких 0,25 га — для будівництва та обслуговування житлового будинку, 0,02 га — для ведення особистого підсобного господарства, згідно з державним актом серії Р1 №669444. Заповіт посвідчений Острівською сільською радою Тернопільського району та зареєстрований у реєстрі за №37.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
Згідно з довідкою Великоберезовицької селищної ради №505 від 22 серпня 2022 року ОСОБА_3 на день смерті постійно проживала та перебувала на реєстраційному обліку одна по АДРЕСА_1 .
30 серпня 2022 року Тернопільською районною державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини заведено спадкову справу №368/2022 після смерті ОСОБА_3 .
Інші спадкоємці спадщини не приймали, що підтверджується матеріалами спадкової справи.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 грудня 2023 року за ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 .
Окрім зазначеного нерухомого майна, ОСОБА_3 також належали земельні ділянки, розташовані в с. Острів Тернопільського району Тернопільської області, що увійшли до складу спадщини, зокрема:
- земельна ділянка кадастровий номер 6125286400:02:001:0148, площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку і споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 ;
- земельна ділянка кадастровий номер 6125286400:02:001:0149, площею 0,02 га, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в с.Острів Тернопільського району.
17 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільської районної державної нотаріальної контори щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .
На усне звернення ОСОБА_1 , Тернопільська районна державна нотаріальна контора листом №989/01-16 від 17 травня 2023 року роз`яснила ОСОБА_1 , що ним пропущено строк для прийняття спадщини та необхідно звернутися до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення частини третьої статті 1272 ЦК України не застосовуються (див. постанову Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12).
Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні (див. постанову Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, постанову Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 234/17511/19 (провадження № 61-8215св20) вказано, що: «як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої 1272 ЦК України про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року в справі № 756/957/18 (провадження № 61-5590св21) вказано, що: «поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, строки на подання заяви про прийняття спадщини не визнаються преклюзивними, можуть бути поновлені з дотриманням правил частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини і можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16».
Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою (див. пункти 53 - 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) зазначено, що:
151. Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте така необізнаність повинна ототожнюватися з незнанням спадкоємцем про його право на спадкування загалом; в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.
152. Обставини усвідомлення особою того, що вона має право на спадкування за законом, наприклад, на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, та невчинення нею жодних активних дій з прийняття спадщини та щодо встановлення спадкової маси не можуть обґрунтовувати поважність причин пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, про існування якого особа не знала.
153. Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність у нього права на спадкування.
154. Резюмуючи, Велика Палата Верховного Суду, з урахуванням конкретних обставин справи, що переглядається, висновує, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Проте це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. Спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини. Тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 619/2906/23 (провадження № 61-6738св24) вказано, що: “суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо”.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц (провадження № 61-12844св18), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19). 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що хоча у період до 17 травня 2023 року ОСОБА_1 був необізнаний про наявність заповіту на його користь, однак саме 17 травня 2023 року йому стало відомо про існування такого заповіту, а державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори того ж дня роз`яснено про пропуск строку для прийняття спадщини та необхідність звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Водночас із цим позовом ОСОБА_1 звернувся лише 11 листопада 2024 року, тобто більше ніж через один рік і п`ять місяців після того, як дізнався про наявність заповіту та отримав відповідне роз`яснення нотаріуса. При цьому ОСОБА_1 не навів і не довів існування об`єктивних, непереборних та істотних труднощів, які після 17 травня 2023 року унеможливлювали звернення до суду.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
Суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому шестимісячний строк для прийняття спадщини закінчився 28 вересня 2022 року. На час відкриття спадщини ОСОБА_1 разом із спадкодавицею постійно не проживав, у зв`язку з чим для прийняття спадщини мав подати відповідну заяву нотаріусу у визначений законом строк.
Матеріалами справи підтверджено, що 17 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільської районної державної нотаріальної контори щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Листом-відповіддю цієї нотаріальної контори від 17 травня 2023 року йому роз`яснено, що строк для прийняття спадщини пропущено, а також повідомлено про необхідність звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Отже, з 17 травня 2023 року ОСОБА_1 був обізнаний не лише про факт існування заповіту, а й про пропуск строку для прийняття спадщини та про належний спосіб захисту свого права шляхом звернення до суду. Саме з цього моменту відпали ті обставини, на які він посилався як на поважну причину пропуску строку, а саме необізнаність про наявність заповіту.
Натомість звернення до суду відбулося лише 11 листопада 2024 року. 
Такий значний проміжок часу після отримання інформації про заповіт та роз`яснення нотаріуса не може бути визнаний таким, що відповідає критеріям розумності, добросовісності та своєчасності реалізації спадкових прав, оскільки ОСОБА_1 не довів, які саме обставини об`єктивно перешкоджали йому звернутися до суду після 17 травня 2023 року.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що дублікат заповіту ОСОБА_1 отримав лише 23 серпня 2024 року, не спростовує правильності висновків суду першої інстанції. 
Сам по собі факт отримання дубліката заповіту у серпні 2024 року не свідчить про існування до цієї дати об`єктивних, непереборних та істотних перешкод для звернення до суду. Зміст листа нотаріуса від 17 травня 2023 року підтверджує, що ОСОБА_1 вже на той час знав про пропуск строку для прийняття спадщини та про необхідність судового захисту. Доказів того, що без дубліката заповіту він був позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом, матеріали справи не містять.
Крім цього, ОСОБА_1 не зазначив і не довів об”єктивних перешкод, які не давали йому змоги отримати дублікат заповіту у найкоротші строки з моменту, як він дізнався про наявність заповіту. Причин, з яких дублікат заповіту отриманий ним більш як через один рік та три місяці після отримання повідомлення про наявність заповіту, позивач не вказав.
При цьому колегія суддів враховує, що предметом доказування у цій справі є не оформлення права на спадкове майно та не встановлення повного складу спадщини, а наявність або відсутність поважних причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Тому відсутність у ОСОБА_1 дубліката заповіту сама по собі не позбавляла його можливості звернутися до суду після отримання 17 травня 2023 року інформації про наявність заповіту, пропуск строку та необхідність судового захисту. Доказів того, що у період з 17 травня 2023 року до 23 серпня 2024 року ОСОБА_1 вживав заходів для отримання дубліката заповіту або що його отримання було неможливим з незалежних від нього причин, матеріали справи не містять
Не заслуговують на увагу й доводи про те, що перше повідомлення про існування заповіту не усувало перешкоди для прийняття спадщини, оскільки ОСОБА_1 нібито не мав реального доступу до змісту заповідального розпорядження та складу спадкового майна. Звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини не було обумовлено необхідністю попереднього отримання дубліката заповіту, адже вже 17 травня 2023 року ОСОБА_1 був повідомлений нотаріусом про наявність заповіту на його ім`я та про правові наслідки пропуску строку. 
Крім цього, саме у межах судового розгляду могли бути витребувані та досліджені відповідні документи, у тому числі матеріали спадкової справи та заповіт.
Колегія суддів враховує, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту може бути поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, особливо у випадку, коли заповіт є єдиною підставою спадкування. Однак така причина має існувати саме як об`єктивна перешкода для своєчасного вчинення необхідних дій. Після того як ОСОБА_1 дізнався про заповіт та отримав роз`яснення нотаріуса щодо необхідності звернення до суду, подальше тривале невчинення дій щодо захисту свого права не може бути виправдане самою лише первісною необізнаністю про заповіт.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що перебіг розумного строку для звернення до суду слід пов`язувати не з 17 травня 2023 року, коли ОСОБА_1 дізнався про заповіт та отримав роз`яснення нотаріуса, а з 23 серпня 2024 року, коли йому видано дублікат заповіту. Однак, такий підхід суперечив би суті частини третьої статті 1272 ЦК України, оскільки дозволяв би спадкоємцю, який уже знає про своє спадкове право та належний спосіб його захисту, без достатніх причин відкладати звернення до суду на невизначений час.
Не можна погодитися і з твердженнями про неправильне застосування судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23. 
Суд першої інстанції врахував, що необізнаність про заповіт може бути поважною причиною пропуску строку, однак належно оцінив і подальшу поведінку ОСОБА_1 після того, як така необізнаність припинилася (17.05.2023 року). 
Така оцінка відповідає правовому підходу, за яким суд має враховувати не лише сам факт існування первісної перешкоди, а й тривалість пропуску строку, добросовісність поведінки спадкоємця та наявність чи відсутність об`єктивних причин, які перешкоджали зверненню до нотаріуса або суду.
Посилання у скарзі на постанову Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі №462/12/22 не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини оцінюється з урахуванням конкретних фактичних обставин кожної справи. У цій справі встановлено, що ОСОБА_1 ще 17 травня 2023 року знав про наявність заповіту, пропуск строку та необхідність звернення до суду, проте не довів існування поважних причин, які перешкоджали йому реалізувати це право у період з 17 травня 2023 року до 11 листопада 2024 року.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , оскільки після 17 травня 2023 року об`єктивні та істотні перешкоди для звернення до суду не доведені, а тривале зволікання зі зверненням із позовом не може бути визнане поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Собчука Віктора Костянтиновича — залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 березня 2026 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 23 червня 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.

Судді          Гірський Б.О.

Храпак Н.М.