ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року 
м.Черкаси 

Справа № 696/487/26		
Провадження № 22-ц/821/1219/26		
Категорія: скарга на ухвалу 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Карпенко О.В.
суддів  Василенко Л.І., Сіренка Ю.В.
за участю секретаря  Руденко А.О.

учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: приватний виконавець Недоступ Дмитро Миколайович, Державне підприємство «Сетам», Акціонерний банк «Укргазбанк», ОСОБА_3 ,
представник АТ «Укргазбанк»: Торхова Анастасія Андріївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Кам`янського районного суду Черкаської області від 07 квітня 2026 року про забезпечення позову (постановлену під головуванням судді Ніколенко О.Є. в приміщенні Кам`янського районного суду Черкаської області, повний текст ухвали складений 07 квітня 2026 року) у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного виконавця Недоступа Дмитра Миколайовича, Державного підприємства «СЕТАМ», Акціонерного банку «Укргазбанк», ОСОБА_3 про визнання результатів електронних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування актів приватного виконавця про проведення торгів, заборону державної реєстрації права власності, -

в с т а н о в и в :

30 березня 2026 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Приватного виконавця Недоступа Д.М., ДП «СЕТАМ», АБ «Укргазбанк», ОСОБА_3 про визнання результатів електронних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування актів приватного виконавця про проведення торгів, заборону державної реєстрації права власності. 
04 квітня 2026 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду заяву про забезпечення вказаного позову, в якій просили суд вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 7121810100:01:001:1684) та заборони ОСОБА_3 відчужувати та обтяжувати будь-яким способом вказане нерухоме майно до набрання рішенням суду законної сили.
В обґрунтування поданої заяви зазначають, що на момент подання позову до суду існує імовірність, що на час розгляду справи відповідач ОСОБА_3 як новий власник будинку, має реальну можливість розпоряджатися ним на власний розсуд, зокрема відчужувати або обтяжувати, а невжиття таких заходів створює реальний ризик неможливості виконання судового рішення, в подальшому.

Ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області від 07 квітня 2026 року заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про забезпечення позову - задоволено частково.
Накладено арешт шляхом встановлення заборони відчуження на належний ОСОБА_3 , об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено. 
Ухвала суду, зокрема, мотивована тим, що на думку суду, між обраним ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заходом забезпечення позову і предметом можливого спору є зв`язок, а саме: такий захід забезпечення позову спроможний забезпечити фактичне виконання можливого судового рішення про визнання результатів електронних торгів недійсними, визнання недійсним та скасування актів приватного виконавця про проведення торгів, заборону державної реєстрації права власності.
В апеляційній скарзі, поданій через систему «Електронний суд» 18 квітня 2026 року, ОСОБА_3 , вважаючи ухвалу необгрунтованою, такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, просить ухвалу Кам`янського районного суду Черкаської області від 07 квітня 2026 року скасувати або встановити зустрічне забезпечення у розмірі 150 450,00 грн. 
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що судом першої інстанції порушено вимоги ч. 3 ст. 154 ЦПК України, згідно якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо майновий стан позивача дає підстави вважати, що виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, будуть ускладнені.
Вказує, що позивачі офіційно підтвердили свій скрутний матеріальний стан.
Суд першої інстанції проігнорував його вимогу про заставу у розмірі 150 450,00 грн, порушив баланс інтересів сторін та позбавив його гарантій захисту майнових прав.
Суд першої інстанції ухвалами від 31.03.2026 та 02.04.2026 повертав заяви позивачів саме через відсутність пропозиції щодо зустрічного забезпечення, проте в оскаржуваній ухвалі, за наявності того самого недоліку, прийняв заяву до розгляду.
Також порушено принцип пропорційності та права на мирне володіння майном. Накладення арешту на майно без фінансових гарантій з боку позивачів покладає на нього надмірний індивідуальний тягар.
Відмова у зустрічному забезпеченні при підтвердженій неплатоспроможності позивачів робить його право на компенсацію збитків ілюзорним.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 22 травня 2026 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вважають апеляційну скаргу ОСОБА_3 необгрунтованою, такою, що не містить підстав для скасування або зміни ухвали суду. Крім того, доводи скаржника щодо обов`язковості зустрічного забезпечення є помилковими і зводяться виключно до незгоди із процесуальною оцінкою суду першої інстанції, у зв`язку із чим просили апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Кам`янського районного суду Черкаської області від 07 квітня 2026 року залишити без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 25 травня 2026 року, представник ПАТ АБ «Укргазбанк» - Торхова А.А., вважаючи, що при прийнятті оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції фактично не розглянув клопотання ОСОБА_3 про застосування зустрічного забезпечення позову, що свідчить про порушення судом норм процесуального права, просила прийняти та долучити відзив з додатками до матеріалів справи та врахувати даний відзив при розгляді апеляційної скарги.
08 червня 2026 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій остання просила апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду – без змін. Також просила долучені до відповіді на відзив на апеляційну скаргу додаткові пояснення врахувати при апеляційному перегляді ухвали суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір
не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного
або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод
та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, заборона вчиняти певні дії, заборона іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладення арешту на майно та (або) грошові кошти чи заборони відповідачу здійснювати певні дії. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 ).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року
у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому, важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року
у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, – навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає
в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
У постанові Верховного Суду від 06 березня 2023 року у справі № 916/2239/22 зазначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом
в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку
між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в справі № 201/9686/23.
Згідно висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22, з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду в конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Отже, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з негативними наслідками внаслідок невжиття цих заходів.
Частиною третьою статті 12 і частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом даного спору є визнання результатів електронних торгів недійсними, визнання недійсним та скасування актів приватного виконавця про проведення торгів, заборону державної реєстрації права власності.
У заяві про забезпечення позову, на обгрунтування підстав, позивачами вказано, що результати торгів оскаржуються, відповідач як переможець вже вчинив дії щодо реєстрації права власності та подальшого відчуження майна, тому існує реальна загроза продажу будинку третім особам, що в подальшому унеможливить виконання можливого рішення суду та позбавить позивачів єдиного житла.
Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом встановлення заборони відчуження на належний відповідачу об`єкт нерухомого майна , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи із того, що такий спосіб забезпечення позову є пропорційним та не буде надмірно обтяжливим для власника.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для встановлення заборони відчуження на належний ОСОБА_3 об`єкт нерухомого майна, та вважає, що обраний захід забезпечення позову має тимчасовий характер, не вирішує спір по суті та спрямований виключно на збереження об`єкта нерухомості у відповідача ОСОБА_3 до ухвалення рішення.
Крім того, при вирішенні заяви про забезпечення позову судом першої інстанції вірно зазначено, що між заходом забезпечення позову і предметом можливого спору є зв`язок.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для застосування заходів забезпечення позову, оскільки вони відповідають вимогам статей 149-150 ЦПК України, принципу розумності, співмірності та забезпечують ефективний судовий захист без непропорційного втручання у права інших осіб.
Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції порушено вимоги ч. 3 ст. 154 ЦПК України, відхиляються колегією суддів, оскільки при вирішення заяви позивачів про забезпечення позову, судом першої інстанції також було враховано заяву ОСОБА_3 щодо заперечення проти заяви про забезпечення позову, якій останній просив застосувати зустрічне забезпечення шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі 150 450,00 грн, та не вбачав підстав вимагати від позивача зустрічного забезпечення , оскільки обставини, за яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення у відповідності до положень ч. 3 ст. 154 ЦПК України, відсутні.
Відповідно до частини першої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).
Обов`язок суду застосовувати зустрічне забезпечення виникає лише у випадках, передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України, а саме, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
У даній справі таких обов`язкових підстав застосування зустрічного забезпечення не встановлено.
Зустрічне забезпечення - це по суті гарантія відшкодування можливих для відповідача збитків та має на меті забезпечити певний баланс сторін і нейтралізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути внаслідок застосування судом забезпечувальних заходів (постанова Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 487/5726/19, провадження № 61-4793св20).
Згідно з частиною першою статті 154 ЦПК України метою цього інституту є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.
За приписами частини шостої статті 154 ЦПК України питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.
Клопотання про зустрічне забезпечення може бути подане та вирішене судом після застосування судом заходів забезпечення позову та за клопотанням іншої сторони.
Відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення та невирішення судом питання зустрічного забезпечення у спірному випадку не є підставою для скасування ухвали суду про забезпечення позову, оскільки не позбавляє права обтяженої сторони звернутися з клопотанням про таке зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку.
Такі висновки в подібних правовідносинах викладені у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року в справі № 752/2342/19 (провадження № 61-11920св19), від 21 грудня 2020 року у справі № 487/5726/19 та від 23 грудня 2022 року у справі № 760/34352/21.
Є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про порушення судом принципу пропорційності та права на мирне володіння майном, оскільки встановлення заборони на відчуження об`єкта нерухомості не позбавляє ОСОБА_3 права користування та володіння цим майном. Відсутність фінансових зустрічних гарантій з боку позивача не робить арешт надмірним тягарем, якщо закон або обставини справи дозволяють застосувати цей вид забезпечення позову для уникнення відчуження майна.
Інші доводи, наведені ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом апеляційного перегляду, однак на правильність висновків суду першої інстанції щодо вирішення заяви про забезпечення позову не впливають.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Ухвалу  Кам`янського районного суду Черкаської області від 07 квітня 2026 року про забезпечення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного виконавця Недоступа Дмитра Миколайовича, Державного підприємства «СЕТАМ», Акціонерного банку «Укргазбанк», ОСОБА_3 про визнання результатів електронних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування актів приватного виконавця про проведення торгів, заборону державної реєстрації права власності – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законом.

Головуюча  О.В. Карпенко 

Судді  Ю.В. Сіренко

Л.І. Василенко

/повний текст постанови суду виготовлено 25 червня 2026 року/