ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 927/573/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 
секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,
представники учасників справи:
прокуратури - Одуденко А. В., 
відповідачів - Вольвак О. М., Федоровська І. О., Вовк С. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  заступника керівника Київської міської прокуратури 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026 (судді: Сибіга О. М. - головуючий, Гончаров С. А., Тарасенко К. В.) та рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.10.2025 (суддя Белов С. В.) у справі
за позовом Ніжинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області
до відповідачів: 1)  ОСОБА_1 , 2) Фермерського господарства "Північ Агро", 3) Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Агро"
про зобов`язання повернути земельну ділянку, 
В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень
1.1. У червні 2025 року Ніжинська окружна прокуратура (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області (далі - Вертіївська сільська рада) звернулась до Господарського суду Чернігівської області з позовом до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), Фермерського господарства "Північ Агро" (далі - ФГ "Північ Агро") та Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Агро" (далі - ТОВ "ВК Агро") про повернення Вертіївській сільській раді земельної ділянки кадастровий номер 7423385600:10:001:0012, площею 179,6583 га, розташованої в адміністративних межах Вертіївської сільської ради Ніжинського району (далі - спірна земельна ділянка).
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з урахуванням вимог статей 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України у 2012 році ОСОБА_1 використав своє право на отримання землі державної власності для ведення фермерського господарства, а тому додаткові земельні ділянки він або створене ним фермерське господарство могли отримувати тільки на конкурентних засадах через участь у торгах.
Так, ОСОБА_1 було укладено договір оренди спірної земельної ділянки за відсутності для цього підстави, передбаченої абзацом 2 частини 2 статті 134 Земельного кодексу України, без дотримання конкурентних засад, а укладений договір спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної власності та згідно з частинами 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемним.
Прокурор з посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 05.02.2025 у справі № 917/1476/23, від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23 (з посиланням на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19), вказував на те, що Верховний Суд сформував висновки про нікчемність договору оренди землі, згідно з частинами 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України, укладеного без дотримання конкурентних засад, тобто спрямованого на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної або комунальної власності. 
Отже, прокурор зазначав, що оскільки договір оренди між ОСОБА_1 та Ніжинською районною державною адміністрацією від 28.12.2012 щодо спірної земельної ділянки укладений за відсутності для цього підстави, визначеної в частині 2 статті 134 Земельного кодексу України, без дотримання конкурентних засад, тобто спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності (а на момент укладання договору - державної власності), він порушує публічний порядок та згідно з частинами 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемним.
Водночас, прокурор зазначав, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 Цивільного кодексу України). Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).
Отже, у разі, коли сторона правочину вважає його нікчемним, вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи вимоги його нікчемністю.
Враховуючи викладене, прокурор наголошував, що позовна вимога про визнання недійсними спірних договорів оренди землі не є ефективним способом захисту порушеного права, оскільки такі правочини є нікчемними в силу положень частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України.
У свою чергу, належним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача повернути земельні ділянки.
1.3. У відзиві на позовну заяву ФГ "Північ Агро" просило відмовити в її задоволенні, вказуючи на те, що прокурор помилково посилається на положення статей 116, 121, 123, 134 Земельного кодексу України станом на дату звернення з позовною заявою, оскільки спірні правовідносини виникли у грудні 2012 року (дата укладання договорів оренди спірних земельних ділянок), а відтак застосуванню підлягала чинна на той час редакція вказаних норм.
Відповідач вказував про помилковість посилань прокурора на позицію Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, в якій Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що частина 2 статті 134 Земельного кодексу України у чинній редакції (зі змінами, внесеними Законом України від 18.02.2016 № 1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів") не передбачає можливості передачі земельних ділянок для ведення фермерського господарства поза процедурою земельних торгів, тобто з часу введення в дію вказаних змін до статті 134 Земельного кодексу Україні, не має зворотної дії у часі та не може розповсюджуватися на правовідносини, які виникли у 2012 році, в той час коли процедура торгів запроваджена у 2016 році.
ФГ "Північ Агро" зазначало, що прокурор посилається на нікчемність договору оренди земельної ділянки в силу положень частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України та просить суд зобов`язати відповідачів повернути земельну ділянку.
Водночас, відповідач звернув увагу на тому, що відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11.01.2023 у справі № 924/820/21, в якій, у свою чергу, врахований висновок Великої Палати Верховного Суду (постанова від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц), серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина 2 статті 152 Земельного кодексу України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина 2 статті 152 Земельного кодексу України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України). Крім того, спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц).
На переконання відповідача, доводи прокурора, що викладені у позовній заяві, є необґрунтованими та такими, що порушують норми чинного законодавства України, а тому відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави у даній справі.
Також ФГ "Північ Агро" вказувало на пропуск прокурором строку позовної давності, що має наслідком відмову у позові.
1.4. У відзиві на позовну заяву ТОВ "ВК Агро" також просило відмовити у її задоволенні, вказуючи на пропуск прокурором строку позовної давності та відсутності у прокурора підстав для представництва інтересів держави у цьому випадку.
2. Короткий зміст судових рішень у справі
2.1. Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 29.10.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026, у задоволенні позову відмовлено.
2.2. Суди попередніх інстанцій установили, що на момент прийняття Ніжинською районною державною адміністрацією розпорядження від 27.12.2012 № 646 та укладення 28.12.2012 договору оренди щодо спірної земельної ділянки ФГ "Північ Агро", засновником якого є ОСОБА_1 , набуло статусу юридичної особи та мало у користуванні земельні ділянки для ведення фермерського господарства. 
Враховуючи викладене, за висновками судів, ФГ "Північ Агро" набуло право оренди на спірну земельну ділянку без проведення земельних торгів, що є обов`язковим при отриманні фермерським господарством додаткових ділянок для ведення своєї статутної діяльності після свого створення за рахунок ділянок комунальної форми власності.
Оскільки договір оренди від 28.12.2012 за відсутності для цього підстави, визначеної в абзаці 2 частини другої статті 134 Земельного кодексу України, укладений без дотримання конкурентних засад, тобто спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності (на момент укладення договору державної власності), то такий договір згідно з частинами першою та другою статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемним.
Позаяк, прокурором не було заявлено вимог про застосування наслідків нікчемності договору оренди від 28.12.2012, укладеного щодо спірної земельної ділянки.
Натомість, прокурором заявлено негаторну вимогу про повернення спірних земельних ділянок законному власнику.
Суди також установили, що договір суборенди землі від 03.01.2024, укладений між ФГ "Північ Агро" та ТОВ "ВК Агро", було укладено з порушенням положень статті 761 Цивільного кодексу України, статті 93 Земельного кодексу України, оскільки в суборенду передано земельну ділянку, на яку ФГ "Північ Агро" не мало майнових прав (права оренди/надання в суборенду), що є підставою для визнання його недійсним. 
За висновками судів, нікчемність первісного правочину не зумовлює автоматичної нікчемності похідного. У такому випадку похідний правочин (відповідне право) вважається лише оспорюваним, тобто породжує юридичні наслідки до моменту визнання його недійсним.
Водночас, негаторні правовідносини можливі лише за умови відсутності в останнього володільця відповідного права, або встановленої законом неможливості отримання такого права на відповідному правовому титулі. 
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту прав, що є підставою для відмови у позові. 
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень
3.1. Не погоджуючись з постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026 та рішенням Господарського суду Чернігівської області від 29.10.2025, прокурор у касаційній скарзі просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, посилаючись на застосування судами статті 391 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, постановах Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23, від 05.02.2025 у справі № 917/1476/23, згідно з якими, залежно від фактичних обставин справи, вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов, а відсутність у орендаря, та в свою чергу у суборендаря, правових підстав для користування земельною ділянкою (користування землею на підставі нікчемного договору) свідчить про те, що останні використовують її незаконно і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном.
Водночас, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини 2ї статті 215 Цивільного кодексу України). Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).
Прокурор у касаційній скарзі зазначає, що судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права (статей 15, 16, 377, 378, 391 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 152 Земельного кодексу України), а також з порушенням норм процесуального права (статей 2, 7, 79, 86, частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України), що відповідно до статті 311 Господарського процесуального кодексу України є підставами для їх скасування.
Так, прокурор, зокрема, звертає увагу на правову позицію Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладену у постанові від 16.02.2024 у справі № 910/10009/22, згідно з якою невідповідність чи неповна відповідність вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву. А позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до належного способу захисту прав, і якщо таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав відповідача.
Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 20.09.2023 у справі № 592/11227/20 зазначила, що відмовляючи особі у вирішенні ініційованого нею спору через неефективність обраного способу (якщо такий передбачений законом), суди фактично можуть обмежувати право такої особи на доступ до суду, адже, по суті, в таких справах факт наявності в особи доступу до засобів правового захисту є ілюзорним і, як наслідок, буде спрямований лише для того, щоб їй повідомили, що обраний нею спосіб захисту не допоможе їй у відновленні її порушеного права, хоч обраний нею спосіб є одним із можливих та, зокрема, таким, що також може відновити порушене право чи інтерес.
Отже, у даному спорі обраний прокурором спосіб захисту порушеного права територіальної громади є ефективним та достатнім, оскільки задоволення позовних вимог про повернення земельних ділянок відновить право сільської ради на реалізацію усіх правомочностей власника щодо земельних ділянок, а саме користування і розпорядження нею в інтересах територіальної громади в особі Вертіївської сільської ради.
Прокурор зазначає, що у даному спорі земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади та не вибувала з неї, а між сторонами спору склались орендні правовідносини, що свідчить про неможливість застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України (віндикаційного позову), про що помилково зазначтли суди.
Суди попередніх інстанцій погодились з доводами прокурора про те, що ОСОБА_1 укладено договір оренди спірної земельної ділянки за відсутності для цього підстави, визначеної в абзаці 2 частини 2 статті 134 Земельного кодексу України, тобто без дотримання конкурентних засад.
Отже, вказаний правочин спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної власності та згідно з частинами 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемним.
Верховний Суд у постанові від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19 та постановах від 05.02.2025 у справі № 917/1476/23, від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23 (з посиланням на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19), сформував підхід про нікчемність договору оренди землі, згідно з частинами 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України, укладеного без дотримання конкурентних засад, тобто спрямованого на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної або комунальної власності.
Беручи до уваги викладене, а також зважаючи на підстави та зміст позову, прокурор зазначає, що у наведеному випадку спосіб захисту порушеного права, який відповідає вимогам закону і є одночасно ефективним, передбачає звернення з негаторним позовом.
При цьому судами помилково не взято до уваги постанову Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 917/1476/23, на яку посилався прокурор у позові та апеляційній скарзі, в якій Верховний Суд дійшов висновку про те, що відсутність у орендаря та, в свою чергу, у суборендаря правових підстав для користування земельною ділянкою (користування землею на підставі нікчемного договору) свідчить про те, що останні використовують її незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном.
Разом з цим, судами першої та апеляційної інстанції не взято до уваги, що Верховний Суд у справі № 917/1476/23 встановив, що у суборендаря земельної ділянки відсутні правові підстави для користування земельною ділянкою, тобто укладений договір суборенди не є оспорюваним, оскільки користування землею здійснюється на підставі нікчемного правочину. При цьому суд виснував, що належним способом захисту порушеного права, у тому числі у контексті позовних вимог як до орендаря, так і суборендаря земельної ділянки, є пред`явлення не віндикаційного, а негаторного позову. 
Прокурор зазначає, що суди обох інстанцій, безпідставно застосовували до спірних правовідносин положення статей 387, 388 Цивільного кодексу України, які не підлягали застосуванню та не застосували положення статті 391 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 152 Земельного кодексу України, які підлягали застосуванню. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суди обох інстанцій не врахували висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду по справі № 917/1476/23, у результаті дійшли помилкових висновків про відмову у позові прокурора.
3.2. У відзиві на касаційну скаргу ФГ "Північ Агро" просить відмовити в її задоволенні, а судові рішення у справі залишити без змін, не погоджуючись з доводами касаційної скарги з підстав, наведених у відзиві.
3.3. ОСОБА_1 та прокурор подали до суду пояснення по справі.
4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права в межах касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково з огляду на таке.
4.2. Суди попередніх інстанцій установили такі обставини:
- розпорядженням від 24.10.2012 № 508 Ніжинської районної державної адміністрації Чернігівської області надано ОСОБА_1 в оренду на 25 років для ведення фермерського господарства земельні ділянки загальною площею 416,0821 га кадастрові номери: 7423385600:03:002:0001 площею 36,7563 га, 7423385600:03:001:0002 площею 39,5473 га, 7423385600:04:001:0002 площею 32,3091 га, 7423385600:04:001:0003 площею 72,8378 га, 7423385600:04:001:0004 площею 66,9338 га, 7423385600:04:001:0005 площею 57,7267 га, 7423385600:04:001:0006 площею 57,3394 га, 7423385600:04:001:0007 площею 52,6317 га;
- 16.11.2012 та 26.11.2012 між ОСОБА_1 (орендар) та Ніжинською районною державною адміністрацією (орендодавець) укладено договори оренди, відповідно до яких орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування на 25 років вказані земельні ділянки;
- 12.12.2012 проведено державну реєстрацію ФГ "Північ Агро", про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (номер запису 10511020000000798);
- розпорядженням від 27.12.2012 № 646 Ніжинської районної державної адміністрації Чернігівської області надано ОСОБА_1 в оренду на 25 років для ведення фермерського господарства земельну ділянку площею 179,6583 га;
- 28.12.2012 між ОСОБА_1 (орендар) та Ніжинською районною державною адміністрацією (орендодавець) укладено договір оренди, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування на 25 років для ведення фермерського господарства земельну ділянку кадастровий номер 7423385600:10:001:0012 площею 179,6583 га;
- 01.04.2013 проведено за ФГ "Північ Агро" державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку кадастровий номер 7423385600:10:001:0012 площею 179,6583 га, про що внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційними довідками від 03.04.2025 № 420957258, № 420961277, № 421014526, № 421015894, № 421016823, № 421018527, №421020662, № 421023650 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
- з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.05.2025 № 429096788 вбачається, що 22.11.2021 проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер 7423385600:10:001:0012 площею 179,6583 га за Вертіївською сільською радою;
- 03.01.2024 між ФГ "Північ Агро" (орендар) та ТОВ "ВК Агро" (орендодавець) укладено договір суборенди землі, за умовами якого орендар надає, а суборендар приймає в строкове платне користування на 13 років для ведення фермерського господарства земельну ділянку кадастровий номер 7423385600:10:001:0012 площею 179,6583 га, за змістом пункту 2 якого визначено, що на підставі пункту 1 рішення 43 позачергової сесії 8 скликання Вертіївської сільської ради від 22.12.2023 надано згоду орендодавця на передачу в суборенду земельної ділянки площею 179,6583 га;
- за актом приймання-передачі об`єкта суборенди від 03.01.2024 орендар передав, а суборендар прийняв у користування для ведення фермерського господарства земельну ділянку кадастровий номер 7423385600:10:001:0012 площею 179,6583 га;
- 17.04.2024 проведено за ТОВ "ВК Агро" державну реєстрацію права суборенди на земельну ділянку кадастровий номер 7423385600:10:001:0012 площею 179,6583 га, про що внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
4.3. Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимоги прокурора в інтересах держави в особі Вертіївської сільської ради до ОСОБА_1 , ФГ "Північ Агро" та ТОВ "ВК Агро" про повернення Вертіївській сільській раді земельної ділянки кадастровий номер 7423385600:10:001:0012, площею 179,6583 га, розташованої в адміністративних межах Вертіївської сільської ради Ніжинського району, з огляду на отримання ОСОБА_1 спірної земельної ділянки за відсутності для цього підстави, передбаченої абзацом 2 частини 2 статті 134 Земельного кодексу України, без дотримання конкурентних засад, а тому укладений договір спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної власності та згідно з частинами 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемним, що має наслідком повернення спірної земельної ділянки.
4.4. Статтею 116 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час укладення договору від 28.12.2012) передбачені підстави набуття права на землю та встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
За змістом пункт а) частини 1 статті 121 Земельного кодексу громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в 
таких розмірах для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території 
сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району.
За змістом частин першої-третьої статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. 
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
Статтею 134 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час укладення договору від 28.12.2012) встановлена обов`язковість продажу земельних ділянок державної чи комунальної власності або права на них на конкурентних засадах (земельних торгах) та передбачено, що земельні торги не проводяться при передачі громадянам земельних ділянок для ведення 
фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.
За змістом частини 1 статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" (у редакції, чинній на час укладення договору від 28.12.2012) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про фермерське господарство" право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.
Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства встановлений у статті 7 Закону України "Про фермерське господарство", в якій передбачена процедура звернення, вимоги до змісту заяви для отримання у власність або в оренду земельної ділянки державної чи комунальної власності з метою ведення фермерського, строк розгляду такої заяви, умови щодо передання земельних ділянок лісового та водного фондів.
Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб (стаття 8 Закону України "Про фермерське господарство").
4.5. Суди попередніх інстанцій з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, виходили з того, що можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.
Також з посиланням на правові позиції Верховного Суду зазначили, що з урахуванням вимог статей 7, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 116, 121, 123, 134 Земельного кодексу України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах. 
Подібні за змістом висновки сформульовані також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20, пункт 6.2.1): за змістом статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України "Про фермерське господарство" після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства обов`язки орендаря цієї земельної ділянки виконує фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась; після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, а не як громадянин з метою створення фермерського господарства, в порядку, визначеному законом, на конкурентних основах.
Після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, а не як громадянин з метою створення фермерського господарства в порядку, визначеному законом, на конкурентних засадах (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 621/2501/18, від 15.01.2020 у справі № 627/1351/18).
Передача громадянину земельної ділянки для ведення фермерського господарства здійснюється без проведення земельних торгів (аукціону) тоді, коли земельна ділянка передається громадянину, який виявив бажання займатися фермерським господарством саме для створення фермерського господарства та реєстрації його у встановленому законом порядку, а не для розширення земельного банку вже існуючого фермерського господарства. Вказане зазначено у правових висновках Верховного Суду, викладених у постановах від 16.10.2019 у справі № 365/65/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 314/3881/15-ц, від 23.05.2018 у справі № 389/29/17-ц та від 22.05.2019 у справі № 366/2648/16-ц.
4.6. Суди попередніх інстанцій установили, що 24.10.2012 ОСОБА_1 реалізував своє право на безоплатне отримання земельних ділянок (поза конкурсом) для ведення фермерського господарства та отримав в оренду на 25 років для ведення фермерського господарства земельні ділянки загальною площею 416,0821 га, а 16.11.2012 та 26.11.2012 між ОСОБА_1 , як орендарем, та Ніжинською районною державною адміністрацією, як орендодавцем, укладено договори оренди щодо цих земельних ділянок.
12.12.2012 проведено державну реєстрацію ФГ "Північ Агро", засновником якого є ОСОБА_1 , про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Згодом, розпорядженням від 27.12.2012 № 646 Ніжинської районної державної адміністрації Чернігівської області надано ОСОБА_1 в оренду на 25 років для ведення фермерського господарства земельну ділянку площею 179,6583 га, на підставі якого 28.12.2012 між ОСОБА_1 та Ніжинською районною державною адміністрацією укладено договір оренди, а 01.04.2013 проведено за ФГ "Північ Агро" державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку кадастровий номер 7423385600:10:001:0012 площею 179,6583 га, про що внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Суди установили, що з наведеного слідує, що на момент прийняття Ніжинською районною державною адміністрацією Чернігівської області розпорядження від 27.12.2012 № 646 та укладення 28.12.2012 договору оренди ФГ "Північ Агро", засновником якого є ОСОБА_1 , набуло статусу юридичної особи та мало у користуванні земельні ділянки для ведення фермерського господарства.
Отже, ФГ "Північ Агро" набуло право оренди на спірну земельну ділянку без проведення земельних торгів, що є обов`язковим при отриманні фермерським господарством додаткових ділянок для ведення своєї статутної діяльності після свого створення за рахунок ділянок комунальної форми власності.
Суд апеляційної інстанції з посиланням на постанови Верховного Суду у справах, наведених у постанові суду апеляційної інстанції, дійшов висновку, що додаткові земельні ділянки могли бути отримані виключно створеним ОСОБА_1 фермерським господарством, а не засновником та учасником ФГ "Північ Агро" ОСОБА_1 , оскільки право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Так само і фермерське господарство може отримувати додатково земельні ділянки лише на конкурентних засадах через участь у торгах.
4.7. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшли висновків, що оскільки договір оренди від 28.12.2012 за відсутності для цього підстави, визначеної в абзаці 2 частини другої статті 134 Земельного кодексу України, укладений без дотримання конкурентних засад, тобто спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності (на момент укладення договору державної власності), то такий договір згідно з частинами першою та другою статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемним.
Проте, як зазначили суду, прокурором не було заявлено вимог про застосування наслідків нікчемності договору оренди від 28.12.2012, укладеного щодо спірної земельної ділянки, а заявлено негаторну вимогу про повернення спірних земельних ділянок законному власнику.
4.8. Разом з цим, як свідчать матеріали справи, у позовній заяві прокурор зазначав, що оскільки договір оренди між ОСОБА_1 та Ніжинською районною державною адміністрацією від 28.12.2012 щодо спірної земельної ділянки укладений за відсутності для цього підстави, визначеної в частині 2 статті 134 Земельного кодексу України, без дотримання конкурентних засад, тобто спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності (а на момент укладання договору державної власності), він порушує публічний порядок та згідно з частинами 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемним.
Водночас, прокурор з посиланням на висновки Верховного Суду, вказував на те, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 Цивільного кодексу України). Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, у разі, коли сторона правочину вважає його нікчемним, вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи вимоги його нікчемністю.
Враховуючи викладене, прокурор у позові наголошував, що позовна вимога про визнання недійсними спірних договорів оренди землі не є ефективним способом захисту порушеного права, оскільки такі правочини є нікчемними в силу положень частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України і, як наслідок, належним способом захисту порушеного є зобов`язання відповідача повернути земельні ділянки.
Проте суди попередніх інстанцій констатувавши, що прокурором заявлено негаторний позов, зазначеного не врахували, спір виходячи із заявлених позовних вимог, предмета та підстав позову не розглянули. 
4.9. Колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу на тому, що Велика Палата Верховного Суду в пунктах 71- 73 постанови від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац 1 частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення як обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Подібний висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 469/3134/19.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22 з метою визначення судами нікчемних правочинів, які порушують публічний порядок (в контексті заволодіння майном фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади), наголосив на необхідності достеменного встановлення судом того, чи існують певні законодавчо визначені обставини, за наявності яких такий правочин загалом може бути укладено, але з порушеннями такого законодавства (недійсний правочин) чи укладення такого правочину неможливе за будь-яких обставин (нікчемний правочин) як такого, що порушує публічний порядок.
Верховний Суд у постанові від 11.06.2024 у справі № 917/1710/23, вирішуючи питання щодо правомірності договору оренди земельної ділянки від 19.10.2016, наданої для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, у випадку неодноразової реалізації такого права, зазначив, що Законом України від 18.02.2016 № 1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", який набув чинності з 03.04.2016, було внесено зміни до частини 2 статті 134 Земельного кодексу України шляхом викладення абзацу 16 у такій редакції: "передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби, для городництва". 
Отже, з 03.04.2016 земельні ділянки для ведення фермерського господарства було виключено з переліку земель, які не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах). 
При цьому положеннями пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів" визначено, що фізичні та юридичні особи, які до дня набрання чинності цим Законом одержали в установленому порядку дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для передачі у власність або користування земельних ділянок державної та комунальної власності, мають право на отримання таких земельних ділянок без проведення земельних торгів у випадках, визначених положеннями частини 2 статті 134 Земельного кодексу України, що виключаються цим Законом.
Верховний Суд у постанові від 11.06.2024 у справі № 917/1710/23 дійшов висновку, що наведене свідчить про помилковість висновків апеляційного господарського суду про те, що договір оренди земельної ділянки від 19.10.2016 є нікчемним, оскільки відповідно до встановлених фактичних обставин справи громадянин отримав дозвіл на розробку проєкту землеустрою до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", тобто у період, коли законодавством допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів. Однак, Верховний Суд при цьому акцентував, що обставини отримання заявником земельних ділянок за пільговою процедурою (без дотримання конкурентних засад) один раз чи більше не є очевидними і встановити це можливо лише під час перевірки заяви громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Верховний Суд у постанові від 11.06.2024 у справі № 917/1710/23 зазначив, що спірний договір оренди земельної ділянки від 19.10.2016 є оспорюваним. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 09.04.2024 у справі № 629/6198/21 та від 21.05.2024 у справі № 622/1061/21.
Велика Палата Верховного Суду дотримується правової позиції, що договір оренди землі укладений в період коли законодавством загалом допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, за умов повторного надання земельної ділянки фізичній особі для створення фермерського господарства є оспорюваним.
Ураховуючи наведене колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судам попередніх інстанцій необхідно надати оцінку договору оренди землі від 28.12.2012, укладеному між ОСОБА_1 (орендар) та Ніжинською районною державною адміністрацією (орендодавець) щодо дати його укладення виходячи з вимог законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, з метою встановлення обставин щодо саме нікчемності спірного правочину і наявності підстав для застосування наслідків такої нікчемності договору та розглянути спір виходячи із предмету та підстав позову.
4.10. Щодо клопотання представника відповідача ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частин 4, 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України для вирішення виключних правових проблем, а саме: щодо ретроактивного застосування судової доктрини "одноразовості права" на отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства поза конкурсом до договорів, укладених до 2019 року, та відповідності такого застосування принципу правової визначеності і статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; щодо критеріїв розмежування нікчемного (стаття 228 Цивільного кодексу України) та оспорюваного (стаття 215 Цивільного кодексу України) договору оренди фермерським господарством ділянки, укладеного відповідно до буквального тексту статті 134 Земельного кодексу України у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів"; щодо тлумачення поняття "для ведення фермерського господарства" у старій редакції статті 134 Земельного кодексу України, зокрема, чи було це поняття обмежено лише первинним наданням землі для реєстрації фермерського господарства, чи поширювалось на будь-яке позаконкурсне отримання фермерським господарством ділянок до 2016 року; щодо правового захисту добросовісного суборендаря, який набув зареєстроване речове право (право суборенди) за письмовою згодою власника ділянки, у разі застосування наслідків нікчемності первісного договору оренди, з якого він не є стороною.
Клопотання обґрунтовано наявністю виключних правових проблем, відсутністю остаточного висновку щодо окреслених у клопотанні питань Великої Палати Верховного Суду, суперечливістю практики Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду стосовно кваліфікації аналогічних договорів залежно від того, чи набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів" до укладення договору і така суперечність не може бути вирішена на рівні судової палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду. 
Колегія суддів відхиляє вказане клопотання з огляду на таке.
Відповідно до частини 1 статті 303 Господарського процесуального кодексу України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. 
Підстави для передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду унормовані у статті 302 Господарського процесуального кодексу України.
Так, згідно з положеннями частин 4, 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, на які посилається заявник, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
За змістом наведеної норми права, для передачі справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду необхідна наявність виключної правової проблеми з врахуванням кількісного та якісного показників.
Тобто, правова проблема має існувати не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; мають існувати обставини, з яких вбачається, що відсутня стала судова практика у відповідних питаннях, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; по-друге, вирішення виключної правової проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.
З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами була допущена явна й груба помилка у застосуванні норм процесуального та матеріального права, в тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.
При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.
Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, відповідно до положень частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права. При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право та, відповідно, не покладає на нього обов`язку передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Водночас, заявлене представником відповідача клопотання не містить належного обґрунтування того, що справа містить виключну правову проблему за кількісним та якісним критерієм, позиція заявника не містить викладення правової проблеми, яка має місце саме у правозастосуванні, зокрема обґрунтування, в чому вбачається складність застосування відповідних положень законодавства у цій правовій ситуації, невизначеність поставлених судом правових питань на нормативному рівні, неможливість подолання проблеми існуючими процесуальними механізмами.
Ураховуючи викладене, колегія суддів суду касаційної інстанції не вбачає підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у порядку частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю вагомих і достатніх аргументів, які би свідчили про наявність виключної правової проблеми.
При цьому посилаючись в клопотанні на частину 4 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, заявником не вказано від яких саме висновків Верховного Суду він вважає за необхідне відступити та з яких підстав.
4.11. Загальними вимогами процесуального законодавства, передбаченими у статтях 73, 74, 76, 77, 86, 236- 238 Господарського процесуального кодексу України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Верховний Суд зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.
Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).
За змістом статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
5. Висновки Верховного Суду
5.1. За змістом пункту 2 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
Згідно із частиною 3 статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
5.2. Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що судові рішення у справі слід скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити частково.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026 та рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.10.2025 у справі № 927/573/25 скасувати, справу передати на новий розгляд до Господарського суду Чернігівської області. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак