ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/9913/26	Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 	
Провадження № 11-кп/817/254/26 	Доповідач - ОСОБА_2 	
Категорія - 	  	

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2026 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі: 

Головуючого -        ОСОБА_2  
Суддів -          ОСОБА_3 ,          ОСОБА_4 ,  
з участю -  секретаря ОСОБА_5 
прокурора ОСОБА_6 
обвинуваченого ОСОБА_7  
розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі апеляційну скаргу прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 травня 2026 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12026216060000072 від 10 квітня 2026 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Товстолуг Тернопільського району Тернопільської області, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2024 р. за ч.2 ст.342 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 17000 грн.

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.389 КК України та призначено йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді 1 (одного) року пробаційного нагляду. 
Згідно п.1, п.2,п.3 ч.2, п.4 ч.3 ст.59-1 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_7 наступні обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;
не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою

Як визнав суд, Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342КК України та призначено йому покарання за даним кримінальним правопорушенням у виді штрафу в дохід держави в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень. Після того як вирок набрав законної сили 06 вересня 2024 року орган пробації направив засудженому ОСОБА_7 виклик із вимогою з`явитись до органу пробації та сплати штрафу. Станом на 07 жовтня 2024 року органом пробації не отримано від засудженого квитанції про сплату штрафу, у зв`язку із чим представник Тернопільський районний відділ філії Державної установи «Центр пробації» у Тернопільській області звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із поданням про розстрочку виплати несплаченої суми штрафу або заміну несплаченої суми штрафу покаранням у виді громадських робіт, виправних робіт. Однак, ухвалою суду від 12 листопада 2024 року в задоволенні подання відмовлено, оскільки засуджений є пенсіонером, а тому призначене йому покарання у виді штрафу не може бути замінене на громадські чи виправні роботи. 24 березня 2025 року орган пробації звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із заявою про видачу виконавчого листа відносно громадянина ОСОБА_7 та 06 травня 2025 року виконавчий лист і заява про примусове виконання направлені до органу державної виконавчої служби за місцем проживання ОСОБА_7 26 січня 2026 року виконавчий лист повернуто до органу пробації, у зв`язку із відсутністю майно та кошти у ОСОБА_7 , на яке може бути звернуто стягнення, а заходи щодо розшуку майна виявились безрезультатними. Загальна сума стягнутого штрафу із засудженого ОСОБА_7 за час примусового виконання становить 1140 грн. 57 коп. Також, 15 травня 2025 року ОСОБА_7 звертався до Тернопільського відділу ДВС із заявою про визначення поточного рахунку для здійснення видаткових операції, що свідчить про обізнаність засудженого із порядком та умовами сплати призначеного йому вироком штрафу. У цей же час, у засудженого ОСОБА_7 , який будучи належним чином ознайомленим із порядком та умовами сплати призначеного йому вироком штрафу та будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування даного виду покарання, виник умисел, спрямований на ухилення від відбування покарання у виді штрафу. Реалізуючи вказаний умисел, засуджений ОСОБА_7 у період часу з 06 вересня 2024 року по даний час, маючи реальну можливість за вироком суду сплатити штраф, не виконав його, таким чином, не виконав встановлений ч. 1 ст. 26 КВК України обов`язок сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили. Таким чином, ОСОБА_7 , маючи реальну можливість виконувати покладені на нього як на засудженого обов`язки, усвідомлюючи протиправність своїх дій, систематично не виконував покладений на нього обов`язок, передбачений ст. 26 КВК України, чим порушив умови відбування покарання у виді штрафу та, відповідно, ухилився від відбування покарання у виді штрафу. Станом на 10 квітня 2026 року засуджений ОСОБА_7 не відбув покарання призначене судом у вигляді штрафу в розмірі 15859 грн 43 коп.
Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України - ухилення засудженого від сплати штрафу.
В апеляційній скарзі прокурор Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичні обставини справи, які суд визнав доведеними, та кваліфікацію дій обвинуваченого вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону при призначенні покарання.
В обґрунтування своїх доводів зазначає про порушення судом першої інстанції правил призначення покарання, оскільки суд неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність (ст.ст.71, 72 КК України), а саме - не урахував невідбуте покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду від 06.08.2024 р. 
На переконання апелянта, призначивши ОСОБА_7 остаточне покарання без урахування вироку Тернопільського міськрайонного суду від 06.08.2024 р., місцевий суд визначив остаточне покарання у виді 1 року пробаційного нагляду та не врахував невідбуту частину покарання у виді 1 року несплаченого обвинуваченим штрафу в розмірі 15859 грн. 43 коп.
Звертає увагу на положення ч.1 ст.71 КК України, відповідно до якої, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Відповідно до ч.3 ст.72 КК України основне покарання у виді штрафу, при призначенні його за сукупністю злочинів і сукупністю вироків, складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно.
Вказує, що положення ч.3 ст.72 КК України не тільки не виключають можливості застосування положень ч.1 ст.72 КК України щодо призначення покарання за сукупністю вироків, а й прямо вказують на необхідність такого застосування. При цьому, вказана правова норма передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу, а лише неможливість складання цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.
Вважає, що указаних вимог закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції, при призначенні покарання за сукупністю вироків, у повній мірі дотримано не було.
Просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 травня 2026 року, в частині призначення покарання ОСОБА_7 , скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.389 КК України та призначити за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді 1 року пробаційного нагляду. На підставі ч.1 ст.71, п.1 ч.1, ч.3 ст.72 КК України до призначеного за цим вироком покарання повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду від 06.08.2024 р. та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 1 року пробаційного нагляду та штрафу в розмірі 93 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 15859 грн. 43 коп., який виконувати окремо від покарання у виді пробаційного нагляду. Згідно п.1, п.2, п.3 ч.2, п.4 ч.3 ст.59-1 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів, просить вирок суду першої інстанції, в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 389 КК України та призначити йому покарання вид, строк та спосіб відбування якого зазначено в апеляційній скарзі; обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечив щолдо зажоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом та кваліфікацію його дій за ч.1 ст.389 КК України, апеляційний суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині апелянт не оскаржує.
Доводи апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою порушення правил призначення покарання, апеляційний суд вважає обґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.
При призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, мають дотримуватись вимоги ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Відповідно до п.29 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року “Про практику призначення судами кримінального покарання” акцентовано увагу судів на необхідності точного виконання вимог закону про зміст резолютивної частини обвинувального вироку, яка повинна бути викладена чітко та ясно, щоб при виконанні вироку не виникло сумнівів щодо виду та розміру покарання, призначеного судом, та змісту інших рішень, викладених у цій частині вироку.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 раніше судимий вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2024 р. за ч.2 ст.342 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 17 000 грн.
Відповідно до ч.1 ст.71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. 
Згідно ч.4 ст.70 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. 
За змістом ч.3 ст.72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно. 
Апеляційний суд звертає увагу на постанову Касаційного кримінального суду від 18.02.2025 р. по справі № 369/18964/23, в якій Верховний Суд зазначив, що суд касаційної інстанції неодноразово наголошував у постановах про те, що положення ч. 3 ст. 72 КК прямо вказують на необхідність застосування вимог статей 70, 71 КК щодо призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень та за сукупністю вироків, оскільки передбачають не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань під час призначення їх за сукупністю кримінальних правопорушень або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань. 
У разі засудження особи за кримінальне правопорушення, вчинене у період іспитового строку за попереднім вироком, визначеним у порядку статей 75, 79, 104 КК, та призначення покарання, яке згідно із ч. 3 ст. 72 КК за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги ст. 71 КК і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим як від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком і покарання за новим вироком та ухвалює рішення про їх самостійне виконання. 
Таким чином, за обставин даного кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 , повинен був визначити остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком у виді штрафу і покарання за новим вироком та ухвали рішення про їх самостійне виконання.
Проте, указаних вимог закону судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 у повній мірі дотримано не було. 
Як слідує з матеріалів кримінального провадження загальна сума стягнутого штрафу із засудженого ОСОБА_7 , за час примусового виконання, становить 1 140 грн. 57 коп.
Таким чином, несплачена сума штрафу ОСОБА_7 , відповідно до вироку Тернопільського міськрайонного суду від 06 серпня 2024 р. становить 15 859 грн. 43 коп. 
Відповідно до ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є:неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
За змістом ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно п.2 ч.1 ст.420 КПК України апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції та постановляє свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
На переконання колегії суддів, призначивши ОСОБА_7 покарання за даним вироком, не урахувавши невідбуте покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2024 р., суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме - не застосував закон, який підлягає застосуванню, що є підставою для скасування судового рішення у цій частині.
За наведених обставин колегія суддів вважає, що вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 травня 2026 року, в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, слід скасувати та постановити в цій частині новий вирок, яким призначити йому покарання, з урахуванням приписів ст.ст.71, 72 КК України.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів, — 
у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_8 — задовольнити. 
Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 травня 2026 року, в частині призначення покарання ОСОБА_7 — скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.389 КК України та призначити йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді 1 (одного) року пробаційного нагляду.
На підставі ч.1 ст.71, ч.3 ст.72 КК України до призначеного за цим вироком покарання повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2024 р. у виді штрафу у розмірі 15 859 грн. 43 коп. та остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді 1 (одного) року пробаційного нагляду та штрафу в розмірі 15 859 (п`ятнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят дев`ять) грн. 43 коп., який виконувати самостійно (окремо) від покарання у виді пробаційного нагляду. 
Згідно п.1, п.2,п.3 ч.2, п.4 ч.3 ст.59-1 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
В решті вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 травня 2026 року відносно ОСОБА_7 — залишити без зміни.
Вирок набирає чинності з дня його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий 
Судді