ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року	Львів	Справа № 300/8401/25 пров. № А/857/11780/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді: Гуляка В.В. 
суддів: Матковської З.М., Шевчук С.М.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну ОСОБА_1 , 
на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року про закриття провадження у справі (суддя – Остап`юк С.В., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м. Львів, дата складання повного тексту – не зазначено), 
в адміністративній справі №300/8401/25 за позовом ОСОБА_1 до Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського, Волинського національного університету імені Лесі Українки, Державного вищого навчального закладу "Донецький національний технічний університет", Національного технічного університету "Дніпровська політехніка", Національного лісотехнічного університету України, Національного аерокосмічного університету "Харківський авіаційний інститут", Львівського національного університету імені Івана Франка, Луцького національного технічного університету, Кременчуцького національного університету імені Михайла Остроградського, Київського столичного університету імені Бориса Грінченка, Київського національного університету технологій та дизайну, Київського національного університету імені Тараса Шевченка, Карпатського університету імені Августина Волошина, Карпатського національного університету імені Василя Стефаника, Західноукраїнського національного університету, Донецького національного університету імені Василя Стуса, Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, Державного університету "Житомирська політехніка", Державного університету економіки і технологій, Державного вищого навчального закладу "Ужгородський національний університет", Одеського національного університету імені Мечникова, Національного університету "Чернігівська політехніка", Національного університету "Львівська політехніка", Національного університету "Запорізька політехніка", Національного університету біоресурсів і природокористування України, Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського", 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

У листопаді 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського, Волинського національного університету імені Лесі Українки, Державного вищого навчального закладу "Донецький національний технічний університет", Національного технічного університету "Дніпровська політехніка", Національного лісотехнічного університету України, Національного аерокосмічного університету "Харківський авіаційний інститут", Львівського національного університету імені Івана Франка, Луцького національного технічного університету, Кременчуцького національного університету імені Михайла Остроградського, Київського столичного університету імені Бориса Грінченка, Київського національного університету технологій та дизайну, Київського національного університету імені Тараса Шевченка, Карпатського університету імені Августина Волошина, Карпатського національного університету імені Василя Стефаника, Західноукраїнського національного університету, Донецького національного університету імені Василя Стуса, Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, Державного університету "Житомирська політехніка", Державного університету економіки і технологій, Державного вищого навчального закладу "Ужгородський національний університет", Одеського національного університету імені Мечникова, Національного університету "Чернігівська політехніка", Національного університету "Львівська політехніка", Національного університету "Запорізька політехніка", Національного університету біоресурсів і природокористування України, Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського", в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність кожного відповідача щодо належного розгляду звернення позивача від 14 жовтня 2025 р.; 2) зобов`язати кожного відповідача розглянути звернення позивача від 14 жовтня 2025 р. у встановленому законом порядку. 
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.12.2025 відкрито провадження в адміністративній справі. 
Відповідачі Волинський національний університет ім. Лесі Українки, Донецький національний технічний університет, НТУ "Дніпровська політехніка", Національний аерокосмічний університет "Харківський авіаційний інститут", Львівський національний університет ім. Івана Франка, КрНУ імені Михайла Остроградського, Київський столичний університет ім. Бориса Грінченка, Київський Національного Університету Технологій та Дизайну, Донецький національний університет ім. Василя Стуса, Дніпровський національний університет ім. Олеся Гончара, Державний університет "Житомирська політехніка", Одеський національний університет ім. Мечнікова, НУ "Чернігівська політехніка", НУ "Запорізька політехніка", Національний університет біоресурсів і природокористування України, КПІ ім. Ігоря Сікорського подали відзив на позовну заяву, у якому висловив свої заперечення проти її задоволення. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. 
Також на адресу суду першої інстанції від Донецького національного університету ім. Василя Стуса, Державного університету економіки і технологій, Ужгородського національного університету та НЦ "Чернігівська політехніка" надійшли клопотання про закриття провадження у даній адміністративній справі у зв`язку з тим, що спір у даній справі не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. 
Позивач подав суду першої інстанції заперечення на такі клопотання щодо закриття провадження у справі. 
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.02.2026 закрито провадження у адміністративній справі №300/8401/25 за позовом ОСОБА_1 до Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського, Волинського національного університету імені Лесі Українки, Державного вищого навчального закладу "Донецький національний технічний університет", Національного технічного університету "Дніпровська політехніка", Національного лісотехнічного університету України, Національного аерокосмічного університету "Харківський авіаційний інститут", Львівського національного університету імені Івана Франка, Луцького національного технічного університету, Кременчуцького національного університету імені Михайла Остроградського, Київського столичного університету імені Бориса Грінченка, Київського національного університету технологій та дизайну, Київського національного університету імені Тараса Шевченка, Карпатського університету імені Августина Волошина, Карпатського національного університету імені Василя Стефаника, Західноукраїнського національного університету, Донецького національного університету імені Василя Стуса, Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, Державного університету "Житомирська політехніка", Державного університету економіки і технологій, Державного вищого навчального закладу "Ужгородський національний університет", Одеського національного університету імені Мечникова, Національного університету "Чернігівська політехніка", Національного університету "Львівська політехніка", Національного університету "Запорізька політехніка", Національного університету біоресурсів і природокористування України, Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії. 
З цією ухвалою суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена ухвала суду є незаконною і такою, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також ухвалена з неправильним визначенням природи правовідносин, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що при прийнятті оскаржуваної ухвали суд дійшов помилкового висновку, що даний спір не є публічно-правовим, оскільки ЗВО у відносинах щодо залучення особи до освітнього процесу діють як автономні суб`єкти приватноправових відносин, а не як суб`єкти владних повноважень. При відкритті провадження суд вже проводив перевірку юрисдикційної належності справи. За весь час розгляду справи склад учасників та предмет позову не змінилися. Закриття провадження на стадії, коли суду вже були відомі всі обставини, без виникнення нових фактичних даних, свідчить про непослідовність судової влади та порушує право позивача на справедливий суд. Висновок суду про те, що «спір має розглядатись у порядку цивільного судочинства», фактично позбавляє позивача захисту, оскільки цивільний суд не має повноважень визнавати бездіяльність суб`єкта щодо розгляду звернення в порядку Закону "Про звернення громадян" протиправною в розрізі владних функцій. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену ухвалу суду від 17.02.2026 про закриття провадження у справі та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, суд першої інстанції виходив з того, що юрисдикція адміністративного суду на спірні правовідносини не поширюється, а справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для закриття провадження в адміністративній справі, з врахуванням наступного. 
Судом встановлено, що у розглядуваному позові предметом спору є вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності кожного відповідача щодо належного розгляду звернення позивача від 14 жовтня 2025 р., зобов`язавши кожного відповідача розглянути звернення позивача від 14 жовтня 2025 р. у встановленому законом порядку. 
Вирішуючи питання щодо можливості розгляду в порядку адміністративного судочинства цієї справи, суд апеляційної інстанції враховує наступне. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом». 
Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. 
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
У підпункті 4.2 пункту 4 Рішення від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) Конституційний Суд України зазначив, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. 
У вказаній справі Конституційний Суд України вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. 
Колегія суддів апеляційного суду також враховує, що відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Статтею 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи. Позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду. Відповідач - це суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача. 
Статтею 5 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. 
Згідно ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. 
Із змісту наведених вище правових норм видно, що при розгляді адміністративної справи обов`язковою повинна бути наявність публічно-правового спору між конкретним позивачем та конкретним відповідачем, з метою судового захисту прав, свобод чи інтересів такого позивача від порушень з боку такого відповідача як суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій. 
Суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю суб`єктів владних повноважень у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону. Однією з визначальних особливостей КАС є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - суб`єкт владних повноважень. 
При цьому, юрисдикція адміністративних судів поширюється не на всі публічно-правові спори, а лише на ті спори, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і для яких законом не встановлений інший порядок судового вирішення. 
При визначенні юрисдикції справи необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб`єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин. 
Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. 
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір. 
До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції, які полягають в наступному: 
«До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. 
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. 
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. 
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. 
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкта владних повноважень. 
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.». 
Зважаючи на те, що Велика Палата Верховного Суду як суд, уповноважений вирішувати юрисдикційні спори, сформувала відповідний підхід для розмежування юрисдикції, колегія суддів не вбачає підстав не застосовувати його. 
Апеляційний суд враховує, що у розглядуваній справі важливим питанням є встановлення ознак (критеріїв) адміністративного спору: 1) спір виник з публічно-правових відносин; 2) сторонами спору є суб`єкти публічно-правових відносин, серед яких особливим правовим статусом наділені органи публічної адміністрації; 3) сфера виникнення спору зумовлена реалізацією публічного інтересу; 4) предметом спору є рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів публічно-правових відносин, які порушують або можуть порушити права, свободи та інтереси інших суб`єктів. 
Колегія суддів зазначає, що розглядуваному позові предметом спору є вимоги ОСОБА_1 визнати протиправною бездіяльність кожного відповідача щодо належного розгляду звернення позивача від 14.10.2025. 
Так, звертаючись до суду із цим позовом позивач зазначив, що керуючись правовими нормами Закону України "Про звернення громадян", звернувся до кожного з відповідачів із заявою від 14.10.2025, в якій просив: 1) розглянути кандидатуру ОСОБА_1 на зайняття науково-педагогічної (викладацької) посади на відповідній кафедрі (правничого, технічного або мовного спрямування); 2) сприяти залученню ОСОБА_1 до освітнього процесу та наукової діяльності університету в інших формах, що не суперечать чинному законодавству, в тому числі, але не обмежуючись: а) проведення гостьових лекцій, семінарів та майстер-класів на безоплатній основі на теми, що стосуються права, практичних аспектів юридичної діяльності, сучасних тенденцій в ІТ-індустрії, та методик опанування іноземних мов; б) виконання ролі ментора; в) надання консультативної допомоги робочим групам та вченій раді університету з питань оновлення освітніх програм, імплементації комунікативного підходу у викладанні іноземних мов та створення ефективної системи інклюзивної освіти; г) сприяння у здійсненні рецензування навчально-методичних матеріалів та наукових праць, які має намір підготувати з метою їх подальшого використання в освітньому процесі; ґ) залучення ОСОБА_1 як експерта-практика до роботи в робочих групах зі зміни та вдосконалення стандартів вищої освіти, які може ініціювати відповідний заклад освіти. 
За доводами позивача, відповідачами не вирішено порушенні у зверненнях питання, а відповідь на таку заяву надається у порядку, визначеному статтею 15 Закону України "Про звернення громадян". 
Законом, що забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення є Закон України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 за №393/96-ВР (далі – Закон №393/96-ВР). 
За змістом статті 1 Закону №393/96-ВР, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. 
Згідно статті 3 Закону №393/96-ВР, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. 
Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. 
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. 
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб. 
Статтею 15 Закону №393-96ВР унормовано, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). 
Особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України (стаття 24 Закону №393-96ВР). 
Водночас, суд зауважує, що захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які виникають із цивільних, земельних, житлових відносин, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Так, нормами статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Відповідно до частини четвертої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 
Суд апеляційної інстанції враховує, що у розглядуваній ситуації в цій справі про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо належного розгляду звернення позивача від 14 жовтня 2025 р., йдеться про звернення позивача щодо реалізації ним своїх трудових прав - бажання бути прийнятим на роботу або здійснювати інші форми участі у освітньому процесі. 
Частиною 1 статті 32 Закону України "Про вищу освіту" визначено, що діяльність закладу вищої освіти провадиться на принципах: автономії та самоврядування; розмежування прав, повноважень і відповідальності засновника (засновників), державних органів та органів місцевого самоврядування, до сфери управління яких належить заклад вищої освіти, органів управління закладу вищої освіти та його структурних підрозділів; поєднання колегіальних та єдиноначальних засад; незалежності від політичних партій, громадських і релігійних організацій (крім закладів вищої духовної освіти). 
Відповідно до частини 2 статті 32 Закону України "Про вищу освіту" заклади вищої освіти мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право, серед іншого, приймати на роботу педагогічних, наукових, науково-педагогічних та інших працівників. 
Отже, сам по собі статус вищого навчального закладу не свідчить про здійснення ним владних управлінських функцій у кожних правовідносинах. 
У спірному випадку відповідачі (вищі навчальні заклади, заклади освіти) не видають обов`язкових до виконання індивідуальних чи нормативних актів, не застосовують владного примусу та не вирішують питань "публічного" статусу особи. 
Натомість відповідачі, в силу приписів статті 32 Закону України "Про вищу освіту", самостійно формують кадрову, академічну та організаційну політику та у спірному випадку діють, як учасники приватноправових (організаційно-трудових) відносин, реалізуючи власне дискреційне право, а не владні повноваження. 
Отож, подібного роду звернення і його розгляд не пов`язаний з адміністративними функціями навчального закладу будь-якої форми власності, а є проявом трудових відносин. 
Не дивлячись на те, що вищий навчальний заклад належить до державної форми власності, він водночас не є суб`єктом владних повноважень і трудові відносини з ним (зокрема, на етапі їх встановлення), не підпадають під визначення публічної служби. А отже, спір в рамках розгляду звернення фізичної особи до юридичної особи (яка не є суб`єктом владних повноважень) щодо спроби встановити трудові відносини, не є публічно-правовим спором і повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства. 
Подібний підхід Великої Палати Верховного Суду щодо трудових правовідносин підприємств, установ, організацій державної форми власності сформульований у постановах від 23.01.2019 у справі №822/160/16, від 28.10.2020 у справі №826/12819/18, від 09.11.2022 у справі №761/25659/21. 
Зі змісту заяви ОСОБА_1 від 14.10.2025 слідує, що її предметом не є оскарження будь-якого управлінського рішення, дій чи бездіяльності відповідачів, а також відсутні вимоги про визнання таких рішень, дій чи бездіяльності протиправними або зобов`язання закладів вищої освіти діяти у публічно-владний спосіб. 
Зокрема, ОСОБА_1 просить "розглянути мою кандидатуру на зайняття науково-педагогічної (викладацької) посади", а також "сприяти моєму залученню до освітнього процесу та наукової діяльності університету в інших формах", у тому числі шляхом "проведення гостьових лекцій, участі у ролі ментора, надання консультативної допомоги, рецензування навчально-методичних матеріалів та залучення до роботи робочих груп". 
Наведені формулювання свідчать, що його звернення фактично є пропозицією щодо можливої співпраці, реалізація якої поставлена у залежність від волевиявлення та внутрішніх рішень самих закладів вищої освіти. Участь ОСОБА_1 в освітньому процесі прямо пов`язується з умовами, які визначаються відповідачами, з урахуванням їх кадрової, організаційної та академічної автономії. 
Таким чином, подана заява від 14.10.2025 спрямована на ініціювання можливих приватноправових відносин - трудових, організаційних або договірних, які можуть виникнути, але не є обов`язковими для відповідачів. За таких обставин відсутній публічно-владний елемент у спірних правовідносинах, що виключає їх кваліфікацію як публічно-правового спору. 
Отже, спір у цій справ не є спором між учасниками публічно-правових відносин, і вирішення такого спору не належить до юрисдикції адміністративних судів. 
Виходячи із суті права та інтересу, за захистом якого звернувся позивач, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що розглядувані відносини у цій справі містять приватноправовий характер, а отже є цивільно-правовими. 
Суд зауважує, що спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. 
Завданням цивільного судочинства, відповідно до ст.2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
За вказаного правового регулювання та встановлених у цій справі обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що розглядувані відносини не пов`язані з питаннями публічно-правового спору між сторонами, а стосуються питань прав позивача щодо можливого залучення до освітнього та наукового процесу, а також ініціювання потенційних трудових, організаційних чи договірних відносин, а отже, спір у цій справі не може здійснюватися у порядку адміністративного судочинства та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав закриття провадження у цій справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, у зв`язку із тим, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що оскільки питання щодо не підсудності цієї справи адміністративному суду було з`ясовано після відкриття провадження у справі, а тому, суд першої інстанції вірно керувався приписами статей 238, 239 КАС України. 
Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Враховуючи наведене, судом першої інстанції при прийнятті оскарженої ухвали від 17.02.2026 року про закриття провадження у справі не було допущено порушення норм матеріального та процесуального права. Висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення. 
Керуючись ст.ст. 238, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року про закриття провадження в адміністративній справі №300/8401/25 за позовом ОСОБА_1 до Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського, Волинського національного університету імені Лесі Українки, Державного вищого навчального закладу "Донецький національний технічний університет", Національного технічного університету "Дніпровська політехніка", Національного лісотехнічного університету України, Національного аерокосмічного університету "Харківський авіаційний інститут", Львівського національного університету імені Івана Франка, Луцького національного технічного університету, Кременчуцького національного університету імені Михайла Остроградського, Київського столичного університету імені Бориса Грінченка, Київського національного університету технологій та дизайну, Київського національного університету імені Тараса Шевченка, Карпатського університету імені Августина Волошина, Карпатського національного університету імені Василя Стефаника, Західноукраїнського національного університету, Донецького національного університету імені Василя Стуса, Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, Державного університету "Житомирська політехніка", Державного університету економіки і технологій, Державного вищого навчального закладу "Ужгородський національний університет", Одеського національного університету імені Мечникова, Національного університету "Чернігівська політехніка", Національного університету "Львівська політехніка", Національного університету "Запорізька політехніка", Національного університету біоресурсів і природокористування України, Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	С. М. Шевчук