УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 569/12853/25
провадження № 51-4366ск25
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 03 березня 2026 року щодо ОСОБА_4 ,
встановила:
за вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 01 жовтня 
2025 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: 
АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: 
АДРЕСА_2 , раніше не судимого, визнаного винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та із застосуванням ст. 69 КК України, призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 03 березня 2026 року вказане судове рішення залишено без змін.
Як убачається з вироку суду, ОСОБА_4 засуджено за те, що він 28 березня 2025 року, о 08 год. 45 хв. перебуваючи в приміщенні відділення №13 ТОВ «Нова Пошта», що за адресою: м. Рівне, вул. Пирогова, 8 діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою власного матеріального збагачення, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України та який в подальшому неодноразово продовжено, з метою заволодіння чужим майном, здійснив напад на працівника даного відділення №13 Нової Пошти ОСОБА_5 , поєднаний із проникненням у інше приміщення та сховище, та з погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя потерпілого.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі
У касаційній скарзі, доводи якої аналогічні доводам апеляційної скарги, прокурор, не оспорюючи доведеності вини засудженого ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його дій, покликаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених внаслідок м`якості, а також істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Вказує на те, що призначаючи покарання засудженому із застосуванням ст. 69 КК України та звільняючи обвинуваченого від покарання, місцевий суд безпідставно відніс до обставин, що пом`якшують покарання засудженому щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та вчинення злочину внаслідок скрутного матеріального становища. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, з огляду на таке.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.
Як видно з долученої до касаційної скарги копії ухвали суду апеляційної інстанції, судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 здійснено з додержанням положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Щодо тверджень прокурора про наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України, для скасування ухвали апеляційного суду, то вони, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке. 
Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями ст. 66, 67 КК України.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.
Частиною 1 ст. 69 КК України передбачено, зокрема, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК України (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Як вбачається із ухвали суду апеляційної інстанції, цей суд, при перегляді справи в порядку апеляційної процедури, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави постановлення такого рішення.
Так, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції, указав, що зі змісту вироку вбачається, що місцевий суд під час призначення покарання засудженому в повній мірі дотримався положень закону, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, а також дані, які характеризують особу засудженого, пом`якшуючі покарання обставини та відсутність обтяжуючих обставин. 
Крім того, апеляційний суд, не погоджуючись із доводами прокурора про те, що суд першої інстанції не обґрунтовано відніс до обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вчинення кримінального правопорушення внаслідок скрутного матеріального становища, добровільне відшкодування завданого збитку, вказав що під час розгляду справи потерпілий ОСОБА_5 в судовому засіданні показав, що ОСОБА_6 ножем не погрожував, лише стояв та дивився. Після чого, забрав дві посилки та пішов. Таким чином, на час постановлення вироку потерпілий ОСОБА_5 претензій до ОСОБА_4 не мав, що свідчить про відшкодування йому завданої шкоди. Крім того потерпілий зазначав, що обвинувачений йому тілесних ушкоджень не заподіяв.
Судом встановлено, що ОСОБА_7 є особою молодого віку, вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше не судимий, має постійне місце роботи та проживання.
Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, позитивні характеризуючі дані, ставлення винної особи до вчиненого нею кримінального правопорушення, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.
На переконання апеляційного суду, аналізуючи обставини, із якими було пов`язане призначення обвинуваченому покарання у поєднанні із даними, які характеризують його особу, а також у поєднанні із соціально-побутовими уявленнями обвинуваченого, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що призначене ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України та звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а покладення на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України в межах максимального трьохрічного іспитового строку, дозволить здійснювати контроль за його поведінкою зі сторони уповноваженого органу з питань пробації. 
Підстав для посилення цього покарання, в тому числі і шляхом ухвалення рішення про реальне відбування призначеного покарання, суд апеляційної інстанції не вбачав. Із такими висновками погоджується й колегія суддів Верховного Суду.
Наведені в ухвалі апеляційного суду висновки про правильність застосування районним судом до засудженого положень ст. 69 КК України та ст. 75 КК України є належним чином умотивованими і не суперечать законодавчим приписам та принципам, закладеним у нормах кримінального закону, щодо мети покарання.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі прокурора доводи не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих аргументів, що свідчили б про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідність призначеного місцевим судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів
постановила:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 03 березня 2026 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3