справа № 756/2320/25 головуючий у суді І інстанції Примак-Березовська О.С.
провадження № 22-ц/824/9446/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
17 червня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Примак-Березовської О.С., у м. Києві, повний текст рішення складено 13 листопада 2025 року, у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року КП «Київтеплоенерго» звернулося до суду з позовом, у якому просило суд стягнути з відповідача заборгованість: 
- за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 44 709,76 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 4 918,07 грн., три відсотки річних у розмірі 1 231,05 грн.; послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 3 305,73 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 363,63 грн., три відсотки річних у розмірі 91,02 грн.;
- за спожиті з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 13 383,48 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 1 477,32 грн., три проценти річних у розмірі 381,00 грн.;
- за спожиті з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року послуги централізованого опалення у розмірі 85 899,60 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 9 448,41 грн., три проценти річних у розмірі 2 364,84 грн.;
- за спожиті з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 9 603,50 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 1 056,39 грн., три проценти річних у розмірі 264,43 грн.;
- за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 29 268,02 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 12 973,42 грн., три проценти річних у розмірі 745,68 грн., пеню у розмірі 497,46 грн.;
- за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 5 206,47 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 534,75 грн., три проценти річних у розмірі 129,91 грн., пеню у розмірі 91,65 грн.;
- з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 237,90 грн.;
- з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі - 641,85 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що КП «Київтеплоенерго» з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а з 01 листопада 2021 року - виконавцем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.Відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , до вказаної квартири подаються послуги з тепло- та водопостачання. Підключення будинку за адресою: АДРЕСА_1 до мереж тепло- та водопостачання свідчить про виконання послуг позивачем. Відповідач від надання житлово-комунальних послуг у встановленому законом порядку не відмовлялась. Позивач зобов`язання виконує належним чином. Відповідач свої зобов`язання не виконує, не здійснює платежів за отримані послуги, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 204 583,54 грн.
Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2025 року позов КП «Київтеплоенерго» задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 вказує, що відповідно до розрахунків заборгованості за послуги з постачання тепла (ЦО) та гарячої води обсяг спожитої теплової енергії визначений відповідно до опалювальної площі квартири, а у розрахунках за період з травня 2018 року по грудень 2024 року вказано, що у відповідача відсутній квартирний лічильник теплової енергії (ТЕ). Проте, з 01 листопада 2017 року у квартирі відповідача за адресою: АДРЕСА_2 , встановлений та взятий на комерційний облік теплолічильник № 69070385. Відповідно до акту прийняття на комерційний облік вузла обліку теплоенергії від 01 листопада 2017 року та акту введення в експлуатацію вузла комерційного обліку тепла від 10 серпня 2017 року (знаходиться в складі робочого проекту) теплолічильник занесений до державного реєстру засобів вимірювальної техніки та пройшов повірку 14 березня 2017 року, міжповірочний інтервал 4 роки. Тому, відповідно до діючого законодавства, обсяг спожитої теплової енергії повинен визначатись на підставі показань лічильника тепла, встановленого у квартирі. Позивач з 01 листопада 2017 року повинен був визначати обсяг спожитої теплової енергії на підставі показань теплолічильника, у тому числі на підставі знятих позивачем щорічних контрольних показань, і тільки після закінчення тримісячного строку з дня недопуску до квартири відповідача для зняття контрольних показань, мав право визначати обсяг спожитої теплової енергії пропорційно до опалюваної площі як для споживача, квартира якого не оснащена засобом обліку. Таким чином, додані до позовної заяви розрахунки заборгованості за житлово комунальні послуги є неналежним доказом боргу відповідача, оскільки виконані всупереч чинному законодавству і не відображають фактичного обсягу поставленої теплової енергії відповідачу відповідно до показань вузла розподільного обліку. Зазначає, що за вимогами про стягнення заборгованості за період з жовтня 2016 року до квітня 2017 року у сумі 24 680,28 грн. сплинула загальна позовна давність тривалістю у 3 роки, встановлена ст.257 ЦК України.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що КП «Київтеплоенерго» з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року надавало послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води. Надання послуг здійснювалось на підставі Договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Правилами № 630, який був опублікований у газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085).
З 01 листопада 2021 року позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води. Надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води здійснювалось на підставі типових індивідуальних договорів, оприлюднених на веб-сайті КП «Київтеплоенерго».
На підставі Договору про відступлення права вимоги (цесії) № 602-18 від 11 жовтня 2018 року, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго», позивач прийняв право вимоги до юридичних та фізичних осіб щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 1 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.
Відповідно до додатку № 1 та додатку № 2 до зазначеного договору позивач набув право вимоги щодо заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_3 на праві власності належить ОСОБА_1 .
З розрахунків, наданих позивачем, вбачається, що заборгованість відповідачки становить 204583,54 грн., яка складається з: 
44 709,76 грн. - заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення, 4 918,07 грн. - інфляційна складова боргу, 1 231,05 грн. - три відсотки річних; 
3 305,73 грн. - заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання, 363,63 грн. - інфляційна складова боргу, 91,02 грн. - три відсотки річних; 
9 603,50 грн. - заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги централізованого постачання гарячої води, 1 056,39 грн. - інфляційна складова боргу, три відсотки річних у розмірі 264,43 грн. 
85 899,60 грн. - заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення, інфляційна складова боргу в розмірі 9 448,41 грн., три відсотки річних у розмірі 2 364,84 грн.
заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 29 268,02 грн., інфляційна складова боргу в розмірі 2 973,42 грн., три відсотки річних у розмірі 745,68 грн., пеня у розмірі 497,46 грн., заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 5 206,47 грн., інфляційна складова боргу в розмірі 534,75 грн., три відсотки річних у розмірі 129,91 грн., пеня у розмірі 91,65 грн., 
заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 237,90 грн., 
заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 641,85 грн.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача належним чином обґрунтовано позовні вимоги та доведено наявний у відповідачів розмір заборгованості.
Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав. 
Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).
Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).
Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення (частина п`ята статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» були визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.
Згідно із статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.
Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень цивільного законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.
Згідно частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Аналогічні положення містить уведений в дію 01 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, згідно частини першої статті 9 якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно пункту 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
Пунктом 30 Правил передбачено що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.
Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
При розгляді такої категорії спорів слід враховувати правовий висновок, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги, відповідно до якого, хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).
Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися ними. При цьому наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Наявність відносин між сторонами, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.
Судом встановлено, що відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у квартирі АДРЕСА_3 , які надавало ПАТ «Київенерго», а після 01 травня 2018 року - КП «Київтеплоенерго». Однак відповідачем належним чином не проводилась оплата спожитих комунальних послуг, а тому у неї наявні невиконані боргові зобов`язання перед позивачем за надані комунальні послуги. 
На підтвердження позовних вимог КП «Київтеплоенерго» надало: розрахунки заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 травня 2018 року по 31 січня 2025 року; копії витягів з додатку до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18; документи, які підтверджують надання послуг та підключення будинку до мереж теплопостачання та гарячої води.
Судом також встановлено, що відповідач не відмовлялася від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою:  АДРЕСА_1 .
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження направлення відповідачами на адресу КП «Київтеплоенерго» заперечень щодо надання послуг теплопостачання та гарячого водопостачання чи відмови від даних послуг.
Доказів неотримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою:  АДРЕСА_1 відповідачем суду також не надано.
Разом з тим, судом встановлено що відповідно до розрахунку заборгованості за послуги з постачання тепла (ЦО) обсяг спожитої теплової енергії визначений позивачем відповідно до опалювальної площі квартири, та вказано, що у відповідача відсутній квартирний лічильник теплової енергії (ТЕ) (а.с. 18, 20).
Проте, як вбачається з матеріалів справи, 01 листопада 2017 року у квартирі відповідача за адресою: АДРЕСА_2 , встановлений та взятий на комерційний облік теплолічильник № 69070385, що підтверджується: актом прийняття на комерційний облік вузла обліку теплоенергії для потреб опалення окремого приміщення від 01 листопада 2017 року; договором на проведення монтажних та пусконалагоджувальних робіт від 05 серпня 2017 року; робочим проектом обладнання вузла обліку теплової енергії, затвердженого та погодженого ПАТ «Київенерго».
Відповідно до акту прийняття на комерційний облік вузла обліку теплоенергії від 01 листопада 2017 року та акту введення в експлуатацію вузла комерційного обліку тепла від 10 серпня 2017 року (знаходиться в складі робочого проекту) теплолічильник занесений до державного реєстру засобів вимірювальної техніки та пройшов повірку 14 березня 2017 року, міжповірочний інтервал 4 роки.
Законом України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг і несе обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до пункту 5 Правил, рішення про початок та закінчення опалювального сезону приймається виконавчими органами відповідних сільських, селищних та міських рад або місцевими державними адміністраціями, виходячи з кліматичних умов згідно з будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації, нормами санітарного законодавства та іншими нормативними документами.
Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку (п.20 Правил).
У разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання (п.21 Правил).
Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (п.18 Правил).
Відповідно до пункту 9 Правил, у квартирі (будинку садибного типу) роботи з установлення засобів обліку води і теплової енергії (далі - квартирні засоби обліку) проводяться спеціалізованою організацією, виконавцем, виробником чи постачальником за рахунок коштів споживача. Квартирні засоби обліку беруться виконавцем на абонентський облік. Періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) квартирних засобів обліку проводяться за рахунок виконавця.
Згідно з абз. 2 пункту 10 Правил, справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 15 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку.
Згідно з абз. 3 пункту 12 Правил, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії у багатоквартирному будинку, де окремі або всі квартири обладнані квартирними засобами обліку теплової енергії, споживачі, які не мають таких засобів обліку та які не передали виконавцю показання квартирних засобів обліку теплової енергії, оплачують таку послугу за показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири, не враховуючи витрати теплової енергії виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат тепла за показаннями усіх квартирних засобів обліку.
Відповідно до абз. 4 пункту 12 Правил, плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії, а у разі його відсутності (несправності) за нормативами (нормами) споживання у таких випадках: у разі відсутності засобів обліку теплової енергії, встановлених у квартирі (будинку садибного типу); у разі несправності квартирних засобів обліку, що не підлягає усуненню, з моменту її виявлення; у разі відсутності у виконавця показань квартирних засобів обліку теплової енергії за розрахунковий період з подальшим перерахунком відповідно до пункту 18 цих Правил.
Згідно пункту 18 Правил, після отримання показань квартирних засобів обліку, якщо вони відрізняються від розрахованих за показаннями будинкових засобів обліку, виконавець здійснює коригування плати за надану послугу в наступному розрахунковому періоді шляхом зменшення або збільшення обсягів спожитої кожним споживачем послуги, що відображається в платіжному документі періоду, наступного за здійсненням коригування.
Відповідно до пункту 15 Правил, засоби обліку води і теплової енергії, встановлені у квартирі (будинку садибного типу) та на вводі у багатоквартирний будинок, підлягають періодичній повірці. Періодична повірка засобів обліку води і теплової енергії проводиться у строк, що не перевищує одного місяця. За цей час споживач оплачує відповідні послуги у такому порядку: з централізованого постачання холодної та гарячої води - згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередні три місяці; з централізованого опалення - згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередній опалювальний період. У разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання. У разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання.
Відповідно до підпункту 1, 5, 6, 9 абзацу 1 пункту 29 Правил, споживач має право на: зменшення розміру плати у разі надання послуг не в повному обсязі, зниження їх якості, зокрема відхилення їх кількісних та/або якісних показників від затверджених нормативів (норм) споживання; установлення квартирних засобів обліку та взяття їх на абонентський облік; періодичну повірку, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) квартирних засобів обліку; звільнення від плати за послуги у разі їх ненадання та отримання компенсації за перевищення строків проведення аварійно-відбудовних робіт.
Згідно абз. 2 пункту 29 Правил, споживач має також інші права відповідно до законодавства.
Відповідно до підпункту 4 пункту 32 Правил, виконавець зобов`язаний контролювати установлені міжповіркові інтервали, проводити періодичну повірку квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж.
Таким чином, наведеними вище нормами закону не передбачено нарахування споживачу вартості послуги з постачання теплової енергії по показниках будинкового засобу обліку теплової енергії у випадку, якщо в квартирі встановлено квартирний засіб обліку теплової енергії, який є справний.
Чинне законодавство передбачає, що у разі відсутності у виконавця показань квартирних засобів обліку теплової енергії за розрахунковий період плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії, але, в подальшому, після отримання показань квартирних засобів обліку підлягає перерахунку.
Згідно абз. 3 п. 4 ст. 11 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», після відновлення надання показань вузлів обліку споживачами виконавець відповідної комунальної послуги або інша особа, що здійснює розподіл обсягів комунальної послугу зобов`язані провести перерахунок із споживачем.
Правові основи забезпечення єдності вимірювань в Україні визначає Закон України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 11 лютого 1998 року №113/98-ВР (далі - Закон № 113/98-ВР), який регулює відносини у сфері метрологічної діяльності та спрямований на захист громадян та національної економіки від наслідків недостовірних результатів вимірювань.
Згідно абз. 3 ч. 4 ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтажу, транспортування та монтажу) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) покладається на суб`єктів господарювання, що здійснюють обслуговування відповідних засобів вимірювальної техніки.
Згідно зі статтею 21 цього Закону, до видів державного метрологічного контролю і нагляду належить, зокрема, й повірка засобів вимірювальної техніки.
Можливість того, що виробник послуг може бути і їх виконавцем передбачена ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Проведення повірки засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, передбачено статтею 28 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність».
Відповідно до ч.3 ст.28 Закону, порядок подання фізичними особами, що не є суб`єктами підприємницької діяльності, - власниками засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань якими використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб електричну і теплову енергію, газ і воду) на періодичну повірку цих засобів та оплати за роботи, пов`язані з повіркою, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) зазначених засобів вимірювальної техніки здійснюються за рахунок підприємств і організацій, які надають послуги з електро-, тепло, газо- і водопостачання.
Аналіз наведених норм законодавства з урахуванням правової позиції Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 229/1539/17 (провадження № 61-27909сво18), про те, що відповідач є споживачем послуг з централізованого теплопостачання, виконавцем яких є КП «Київтеплоенерго», тому саме позивач несе відповідальність за своєчасну повірку засобу обліку тепла, встановленого у квартирі відповідача, його обслуговування і ремонт, в тому числі демонтаж, транспортування та монтаж після повірки.
Відповідно до вимог ч. 2-4 ст. 11 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», споживач щомісяця передає показання вузлів розподільного обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії виконавцю відповідних комунальних послуг або визначеній власником (співвласниками) іншій особі, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, у спосіб, передбачений договором. 
Виконавець періодично, не менше одного разу на рік, проводить контрольне зняття показань вузлів розподільного обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії у присутності споживача або його представника.
Зняття показань вузлів обліку та приладів - розподілювачів теплової енергії здійснюється не рідше одного разу на місяць.
У разі недопущення споживачем (його представником) виконавця або іншої особи, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, до відповідного вузла обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії для зняття показань або в разі ненадання у визначений договором строк споживачем виконавцю показань відповідного вузла обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії, якщо такі показання згідно із законом або договором зобов`язаний знімати споживач, для цілей комерційного або розподільного обліку виконавцем комунальної послуги протягом трьох місяців приймається середньодобове споживання таким споживачем відповідної комунальної послуги за попередні 12 місяців (для послуг з теплопостачання - за середнім споживанням попереднього опалювального періоду).
У разі відсутності інформації про показання вузлів обліку та/або недопущення споживачем виконавця або іншої особи, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, до відповідного вузла обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії для зняття показань після закінчення тримісячного строку з дня недопуску виконавець комунальної послуги зобов`язаний здійснювати розрахунки з такими споживачами як із споживачами, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку.
Після відновлення надання показань вузлів обліку такими споживачами виконавець відповідної комунальної послуги або інша особа, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, зобов`язані провести перерахунок із споживачем, а для вузлів розподільного обліку - з усіма споживачами будівлі.
В порушення вимог зазначених норм закону, позивач щорічнеконтрольне зняття показань вузлів розподільного обліку теплової енергії в квартирі відповідача не знімав, показники квартирного лічильника теплової енергії не враховував.
Відповідно до наданого суду апеляційної інстанції Акту № 24004130 від 30 березня 2026 року, що був складений відповідальними особами позивача, тепловий лічильник відповідача № 69070385 пройшов періодичну повірку 19 березня 2026 року.
Зазначене підтверджує, що з 2017 року по 2026 рік показники зазначеного лічильника повинні бути враховані і позивач, в силу вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», встановивши даний лічильник в квартирі відповідача, про що свідчить акт КП «Київтеплоенерго» № 24004130 від 30 березня 2026 року, а відтак будучи обізнаним про встановлення даного лічильника після повірки, зобов`язаний був провести перерахунок вартості спожитої теплової енергії з урахуванням показників даного лічильника. 
В порушення вимог зазначеної норми закону позивач такого перерахунку не здійснив. З метою усунення зазначених недоліків у поданих розрахунках та надання можливості позивачу виконати вимоги закону та провести відповідні перерахунки, судом апеляційної інстанції в судове засіданні двічі запрошувався представник позивача.
Однак, позивач явку свого представника в судове засідання до суду апеляційної інстанції не забезпечив.
З огляду на встановлені апеляційним судом обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за спожиту відповідачем теплову енергію з травня 2018 року, розмір якої розрахований без врахування показників наявного індивідуального лічильника теплової енергії, задоволенню не підлягають.
При цьому суд позбавлений можливості здійснити власний розрахунок, оскільки матеріали справи не містять обсягів спожитого тепла у кожний розрахунковий період з урахування вартості його одиниці за кожний місяць надання таких послуг.
У відповідності до вимог ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Під час розгляду апеляційної скарги судом апеляційної інстанції встановлено неправильне застосування норм матеріального права, що дає суду підстави вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач серед іншого, просив стягнути з відповідача заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.
З матеріалів справи, вбачається, що позивач на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року, укладеного з ПАТ «Київенерго», прийняв право вимоги щодо заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 44 709,76 грн. та з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 3 305,73 грн.
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України).
Стороною позивача надано суду додаток № 1 та додаток № 2 до даного договору, (а.с.25,26), в яких зазначено перелік споживачів право вимоги щодо заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води яких відступлено позивачу, а саме право вимоги до Шишеніна щодо заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 44 709,76 грн. та щодо заборгованостіз централізованого гарячого водопостачання у розмірі 3 305,73 грн.
В даному випадку відступлення ПАТ «Київенерго» певної суми заборгованості на користь позивача, ніяким чином не підтверджує її наявність та обґрунтованість.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. 
Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).
За змістом ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Всупереч вимогам зазначених норм закону, позивач, стверджуючи про отримання права вимоги зазначеної заборгованості від ПАТ «Київенерго», не надав суду ні оригіналу, ні належним чином засвідченої копії, ні витягу з договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18. Наявна на а.с. 27 фотокопія першої та останньої сторінки договору не є оригіналом, не є засвідченою належним чином копією та не є засвідченим витягом, що в силу вимог ст. 95 ЦПК України не дає суду апеляційної інстанції підстав вважати дану фотокопію письмовим доказом.
Також апеляційний суд не приймає до уваги, розрахунок заборгованості з постачання теплової енергії та гарячої води в період до 01 травня 2018 року, який зроблено та подано позивачем, оскільки такий розрахунок по суті є лише твердженням позивача, яке не створює для суду обов`язок вважати обставини, зазначені в такому твердженні доведеними. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Подаючи до суду вказаний розрахунок, позивач не звернув уваги, що в період, за який зроблений розрахунок, а саме до 01 травня 2018 року, він не був виконавцем цих послуг.
З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що розрахунок боргу за надані послуги з постачання теплової енергії та гарячої води за період до 01 травня 2018 року, не може бути зроблений особою, яка ці послуги не надавала, а відтак є не належним доказом та не може прийматись до уваги.
Разом з тим будь-якого розрахунку заборгованості за вказані послуги, зробленого особою, яка їх надавала в зазначений період, а саме ПАТ «Київенерго», позивач суду не надав. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_1  заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 44 709,76 грн. та з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 3 305,73 грн. є не доведеними та задоволенню не підлягають.
На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та помилково стягнув з відповідача дану заборгованість.
Щодо застосування позовної давності.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 61-20952св19).
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості до 01 травня 2018 року через недоведеність вимог в цій частині - підстав для застосування позовної давності немає.
Як вбачається з апеляційної скарги, остання не містить доводів в частині не обґрунтованого стягнення заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 9 603,50 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 1 056,39 грн., три проценти річних у розмірі 264,43 грн.;
- за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 5 206,47 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 534,75 грн., три проценти річних у розмірі 129,91 грн., пеню у розмірі 91,65 грн.;
- з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 237,90 грн.;
- з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі - 641,85 грн. а, відтак, судове рішення в цій частині в силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України не може бути скасоване.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції частково не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позовної заяви КП «Київтеплоенерго» сплатило судовий збір у розмірі 3 068,75 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (9,17%), а саме у розмірі 281,40 грн. (3068,75*9,17%).
При подачі апеляційної скарги  ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 4 603,13 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача пропорційно до задоволеної частини вимог апеляційної скарги (90,83%), а саме у розмірі 4 181,02 грн. (4603,13*90,83%).
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе стягнути КП «Київтеплоенерго»на користь  ОСОБА_1 різницю між сумою судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачу. Така різниця становить 3 899,62 грн. (4 181,02-281,40).
При цьому вимоги позивача про стягнення з відповідачів витрат, пов`язаних з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,00 грн задоволенню не підлягають, оскільки вказані витрати не є судовими витратами в розумінні положень статті 133 ЦПК України, які підлягають розподілу в силу вимог статті 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго», місце знаходження: м. Київ, Площа Івана Франка, 5, ідентифікаційний код 40538421 заборгованість:
- за спожиті з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 9 603,50 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 1 056,39 грн., три проценти річних у розмірі 264,43 грн.;
- заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 5 206,47 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 534,75 грн., три проценти річних у розмірі 129,91 грн., пеню у розмірі 91,65 грн.;
- заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 237,90 грн.;
- заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі - 641,85 грн. 
а всього 18 766,85 грн. (вісімнадцять тисяч сімсот шістдесят шість) гривень 85 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго», місце знаходження: м. Київ, Площа Івана Франка, 5, ідентифікаційний код 40538421 на користь  ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 3 899,62 (три тисячі вісімсот дев`яносто дев`ять) гривень 62 копійки.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.