Справа № 358/233/25  Провадження № 2/358/65/26   	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м. Богуслав 
Богуславський районний суд Київської області у складі головуючого судді – Лебединець Г.С., секретар судового засідання Ведмеденко І.В., за участю позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача – адвоката Орло Ю.В., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В: 

Позивач ОСОБА_1 17.02.2025 звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтував наступним.
Так, 18.01.2025 близько 15:00 він зі своєю дружиною ОСОБА_4 ремонтував огорожу між земельними ділянками його тещі – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Під час цього з будинку вибігла відповідач у справі – ОСОБА_3 , почала вчиняти сварку та знімати його та його дружину на телефон. При цьому вона зазначала, що знімає ОСОБА_7 . Він не надавав згоди на його відеозйомку. В подальшому в цей же день 18.01.2025 відповідач без його згоди поширила відзняте нею відео в соціальній мережі «Facebook», а саме в групі « ОСОБА_8 », яка налічує 36,2 тис.учасників. В коментарях до вказаного відео відповідач зазначила, що на відео зафіксований ОСОБА_9 . На переконання позивача, своїми діями відповідач порушила норми ЦК України, Закону України «Про інформацію» та його право на індивідуальність. Відповідачем було здійснено втручання в його особисте життя, чим йому заподіяно моральну шкоду. Відеоролік на 11.02.2025 залишається у публічному просторі. З урахуванням майнового стану відповідача, вважає справедливим відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн. Вказаний розмір моральної шкоди просить стягнути з відповідача на його користь та вирішити питання про судові витрати.
17.02.2025 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначений суддя ОСОБА_10 
21.03.2025 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
06.06.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Головуючим суддею Тітовим М.Б. справа по суті не розглянута.
23.02.2026 на підставі розпорядження керівника апарату Богуславського районного суду Київської області №17 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_10 з посади судді у відставку. Головуючим суддею визначено суддю Лебединець Г.С.
03.04.2026 ухвалою суду призначено проведення судового засідання на 13.05.2026 о 09:30.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, з підстав зазначених у позовній заяві, та просив задовольнити в повному обсязі. Додатково зазначив, що своїми діями відповідач втрутилася в його особисте життя, він не є публічною особою та не має бажання бути відомим. Під відео були негативні коментарі від відповідача. Між ним та відповідачем склалися неприязні відносини, оскільки щодо спільного будинку та земельної ділянки не вирішено питання про їх поділ між співвласниками. З цих підстав між ними часто виникають сварки та розглядаються відповідні справи в суді. 
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні. Додатково пояснила, що дійсно між нею та позивачем склалися неприязні відносини з приводу поділу нерухомого майна між співвласниками. 18.01.2025 вона побачила, що позивач ставить сітку, яка розділяє спільну земельну ділянку. Вказана обставина викликала у неї обурення та вона записала відео із розмовою між ними. Вказане відео вона в подальшому розмістила в мережі «Facebook», а саме в групі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », та на своїй сторінці. Обурення в неї викликала також та обставина, що вона неодноразово зверталася до поліції та органу місцевого самоврядування із скаргами на дії позивача, однак її звернення залишилися без реагування. Через 10 хвилин її онук допоміг їй видалити вказане відео, тому позивачу не було завдано моральної шкоди. Відзняте відео вона в подальшому долучила до свого звернення в поліцію. Своїми діями вона мала на меті припинити незаконні дії позивача.
В судовому засіданні представник відповідача – адвокат Орло Ю.В. позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Додатково з посиланням на ст.308 ЦК України зазначила, що розповсюдження вказаного відеозапису пов`язане із захистом інтересів відповідача та її чоловіка. Між сторонами склалися вкрай неприязні відносини, що призвело до звернення до органів поліції, місцевого самоврядування зокрема щодо незаконного встановлення ОСОБА_1 забору на земельній ділянці по АДРЕСА_1 . Таким чином, відповідачем не було вчинено протиправних дій та відсутня вина.
Вислухав пояснення сторін, доводи представника відповідача, дослідив наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку.
У частинах 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України, особа звертається до суду за захистом свого порушеного права.
Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.
Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (частина перша статті 68 Конституції України).
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України).
Інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом (стаття 200 ЦК України).
Суд безпосередньо у судовому засіданні дослідив відеозапис, який поширений на інтернет-платформі. 
Судовим розглядом встановлено, що 18.01.2025 відповідач на платформі онлайн-ресурсу «Facebook», а саме в групі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », та на своїй сторінці розмістила публікацію – короткий відеоматеріал без назви. На вказаному відеозаписі відповідач на камеру розповідає про зміст спору між сторонами у справі та зазначає, що « ОСОБА_7 робить забор та вона викликає поліцію». 
Суд встановив, що зміст інформації, наведеної стороною позивача у позовній заяві, відповідає змісту наведених вище матеріалів. Відповідачем не оспорювалася належність їй вказаного акаунту та авторство спірного відеозапису. 
Зокрема, за результатами дослідження інформаційного наповнення сторінок в соціальній мережі «Facebook» встановлено, що у профілях зазначене ім`я та прізвище відповідача, які повністю співпадають з її персональними даними; на сторінках розміщені фото-, відеоматеріали та дописи, пов`язані з особою відповідача; автор у відеозаписі підписується як « ОСОБА_11 ». 
Наведений вище відеозапис містить пряму мову відповідача, у тому числі зафіксовану на вказаному відео.
Відповідно до частини першої, другої статті 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується її особистого життя. Витрати, пов`язані з демонтажем виставки чи запису, відшкодовуються цією фізичною особою.
Згідно статті 308 ЦК України фотографія, інші художні твори, на яких зображено фізичну особу, можуть бути публічно показані, відтворені, розповсюджені лише за згодою цієї особи, а в разі її смерті - за згодою осіб, визначених частиною четвертою статті 303 цього Кодексу. 
Тлумачення частини першої статті 308 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, фотографія, на якій зображено фізичну особу, може бути публічно показана, відтворена, розповсюджена тільки за згодою фізичної особи. Винятком є випадки, за яких: (а) фізична особа позувала авторові за плату; (б) це викликано необхідністю захисту інтересів зображеної фізичної особи або інтересів інших осіб.
В останньому випадку потрібно враховувати, що використання будь-якої інформації, що посягає на приватність особи, має бути виправдана переважаючим публічним інтересом. Для уникнення неправомірного втручання у приватне життя особи потрібно утриматися від публікації відверто особистих фотографій, якщо тільки це безпосередньо не стосується питання публічного інтересу.
В даній справі не викликає сумнівів те, що публікація відеозапису за участю позивача тісно переплітається зі сферою його приватного життя.
Судовим розглядом не встановлено будь-яких із зазначених випадків, які б виключали необхідність отримання згоди від ОСОБА_1 на публічний показ, відтворення та розповсюдження відеозапису з його зображенням, у зв`язку із чим на поширення вказаного відеозапису необхідна була згода позивача. 
Відповідно до частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Європейський суд з прав людини зауважує, термін «приватне життя» є широким поняттям, що не має вичерпного визначення, і поширюється на безліч аспектів самоідентифікації людини, наприклад, на ім`я особи та зображення, і включає в себе її фізичну та психологічну цілісність. Репутація і честь людини є частиною її самоідентифікації і психологічної цілісності, а тому також охоплюються поняттям приватне життя (BOGOMOLOVA v. RUSSIA, № 13812/09, § 51, ЄСПЛ, 20 червня 2017 року).
Зображення особи є одним із головних атрибутів її особистості, оскільки воно розкриває унікальні характеристики особи і відрізняє особу з-поміж інших. Право на захист свого зображення є, таким чином, однією з головних складових особистого розвитку. Воно передбачає, головним чином, право особи контролювати використання цього зображення, в тому числі і не дозволяти його опублікувати. Хоча головною метою статті 8 є захист особи від неправомірного втручання з боку державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватись від такого втручання: окрім такого негативного заходу, можуть існувати позитивні зобов`язання, невід`ємні від ефективної поваги до приватного або сімейного життя особи. Ці зобов`язання можуть передбачати здійснення заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою. Це стосується також захисту зображення особи від зловживання з боку інших осіб (VON HANNOVER v. GERMANY (No. 2), № 40660/08, 60641/08, § 96, 98, ЄСПЛ, 07 лютого 2012 року).
При встановленні балансу між захистом приватного життя та свободою вираження поглядів Європейський суд акцентує на необхідності враховувати, по-перше, внесок, зроблений фотографією або статтею до обговорення, що має загальний інтерес. Визначення того, що є предметом загального інтересу, залежатиме від обставин справи. Тим не менше, суд вважає відзначити, що він визнавав існування такого інтересу не лише в публікаціях стосовно політичних питань чи злочинності, але також коли воно стосувалось спорту або відомих митців. Проте, чутки про подружні проблеми президента республіки або фінансові труднощі відомого співака не були визнані предметом загального інтересу. По-друге, наскільки широко відомою є відповідна особа і яка тема повідомлення. Роль або посада відповідної особи і характер діяльності, яка є темою повідомлення і/або фотографії, є іншим важливим критерієм, пов`язаним із попереднім. У зв`язку з цим необхідно розрізняти приватних осіб і осіб, котрі діють в публічному контексті, як політичні або публічні постаті. Отже, в той час як невідома громадськості приватна особа може вимагати особливого захисту свого приватного життя, це не стосується публічних осіб. Існує фундаментальна відмінність між повідомленням фактів, здатних зробити внесок в обговорення у демократичному суспільстві і пов`язаних, наприклад, з політиками, які здійснюють свої офіційні повноваження, і повідомленням подробиць із приватного життя особи, котра не має таких повноважень. По-третє, попередня поведінка відповідної особи. Поведінка відповідної особи до оприлюднення повідомлення або те, що фотографія і пов`язана з нею інформація вже з`являлись у попередній публікації, також є фактором, який слід брати до уваги. Проте, сам факт попереднього співробітництва з пресою не може бути аргументом для позбавлення відповідної сторони усього захисту від оприлюднення спірної фотографії. По-четверте, зміст, форма і наслідки публікації. Спосіб, у який фотографія або звіт оприлюднені, і спосіб, у який відповідна особа зображена на фотографії або у звіті, також може бути фактором, який слід взяти до уваги. Обсяг, у якому було поширено звіт і фотографію, також може бути важливим фактором, залежно від того, чи є газета загальнонаціональною або місцевою, і має велику чи обмежену передплату. По-п`яте, обставини, за яких було зроблено фотографії. Тобто, чи сфотографована особа дала свою згоду на фотографування і на оприлюднення фотографій, або ж це було зроблено без повідомлення її, чи обманом, чи іншими незаконними засобами. Слід також звернути увагу на характер і серйозність втручання і на наслідки для відповідної особи оприлюднення фотографії. Для приватної особи, невідомої для громадськості, оприлюднення фотографії може становити більше втручання, ніж друкована стаття (VON HANNOVER v. GERMANY (No. 2), № 40660/08, 60641/08, § 109-113, ЄСПЛ, 07 лютого 2012 року).
Згідно зі ст. 270 ЦК України, відповідно до Конституції України, фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.
У статті 11 Закону України "Про інформацію" зазначено, що інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.
Згідно зі статтею 21 Закону України "Про інформацію", конфіденційною є інформація про фізичну особу, інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, а також інформація, визнана такою на підставі закону. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про захист персональних даних", цей Закон регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних.
Відповідно до ст. 2 Закону України "Про захист персональних даних", персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Згідно зі ст. 5 Закону України "Про захист персональних даних", об`єктами захисту є персональні дані.
У статті 6 Закону України "Про захист персональних даних" передбачено, що не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про захист персональних даних", особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід`ємними і непорушними.
Суб`єкт персональних даних має право: 1) знати про джерела збирання, місцезнаходження своїх персональних даних, мету їх обробки, місцезнаходження або місце проживання (перебування) володільця чи розпорядника персональних даних або дати відповідне доручення щодо отримання цієї інформації уповноваженим ним особам, крім випадків, встановлених законом; 2) отримувати інформацію про умови надання доступу до персональних даних, зокрема інформацію про третіх осіб, яким передаються його персональні дані; 3) на доступ до своїх персональних даних; 4) отримувати не пізніш як за тридцять календарних днів з дня надходження запиту, крім випадків, передбачених законом, відповідь про те, чи обробляються його персональні дані, а також отримувати зміст таких персональних даних; 5) пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; 6) пред`являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, якщо ці дані обробляються незаконно чи є недостовірними; 7) на захист своїх персональних даних від незаконної обробки та випадкової втрати, знищення, пошкодження у зв`язку з умисним приховуванням, ненаданням чи несвоєчасним їх наданням, а також на захист від надання відомостей, що є недостовірними чи ганьблять честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи; 8) звертатися із скаргами на обробку своїх персональних даних до Уповноваженого або до суду; 9) застосовувати засоби правового захисту в разі порушення законодавства про захист персональних даних; 10) вносити застереження стосовно обмеження права на обробку своїх персональних даних під час надання згоди; 11) відкликати згоду на обробку персональних даних; 12) знати механізм автоматичної обробки персональних даних; 13) на захист від автоматизованого рішення, яке має для нього правові наслідки.
Згідно зі ст. 14 Закону України "Про захист персональних даних", поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини та для проведення Всеукраїнського перепису населення.
Відповідно до п.4 ч.2 ст. 15 Закону України "Про захист персональних даних", персональні дані підлягають видаленню або знищенню у разі: 4) набрання законної сили рішенням суду щодо видалення або знищення персональних даних.
Згідно з ч. 3, 4 ст. 15 Закону України "Про захист персональних даних", персональні дані, зібрані з порушенням вимог цього Закону, підлягають видаленню або знищенню у встановленому законодавством порядку. Персональні дані, зібрані під час виконання завдань оперативно-розшукової чи контррозвідувальної діяльності, боротьби з тероризмом, видаляються або знищуються відповідно до вимог закону.
В абз.5 п.3.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі №1- 9/2012 від 20.01.2012 р. за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України (далі - Рішення КСУ), зазначено, що Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім ?ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не надавав згоди ОСОБА_3 на опрацювання, поширення, зберігання його персональних даних та поширення конфіденційної інформації про нього.
В даній справі опублікований відеозапис за участю позивача не робить внеску для суспільного обговорення, оскільки позивач є приватною особою та не виконував публічних функцій. 
За таких обставин суд приходить до висновку, що розповсюдження відповідачем відеозапису за участю позивача без його згоди, шляхом розміщення в соціальній мережі «Facebook», є порушенням особистих немайнових прав позивача.
Враховуючи зазначене вище, суд приходить до переконання, що поширення відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_2 у соціальній мережі «Facebook» відеозапису за участю позивача з негативними відомостями про позивача, без згоди останнього, потягнуло обговорення громадськістю особи позивача та його діяльності, що є втручанням відповідача в особисте життя та порушенням особистих немайнових прав позивача, яке є явно надмірним і непропорційним втручанням у приватність позивача та заподіяло йому моральної шкоди. 
У статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних наслідків, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19), Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року зробила такий висновок щодо застосування норм права: «Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».
У статті 280 ЦК України передбачено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. З урахуванням положень ст. 23 ЦК України при визначені розміру компенсації моральної шкоди враховуються вимоги розумності та справедливості (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.06.2020 року у справі № 455/1076/16-ц).
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Під час розгляду справи встановлено, що поширена у відношенні позивача інформація принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Поширення цієї інформації є наслідком дій відповідача. Очевидним для суду є те, що значне охоплення аудиторії та масштаб поширення відеозапису спричиняють репутаційні втрати для позивача. Такі звинувачення безпосередньо шкодять його діловій репутації, оскільки створюють негативний імідж серед суспільства. Враховуючи характер поширення відеозапису, його охоплення та доступність у соціальних мережах, вплив на репутацію позивача є тривалим. 
Наведені обставини свідчать про обґрунтованість доводів позивача про спричинення йому моральної шкоди, а тому приходить до висновку про стягнення такої з відповідача на користь позивача. 
Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що між вказаними незаконними діями відповідача та нанесенням моральної шкоди позивачу є причинно-наслідковий зв`язок, та визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує глибину моральних та душевних страждань позивача, тривалості цих страждань, їх характер, характер правопорушення, допущеного відповідачем, та виходячи з принципу розумності, виваженості і справедливості, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень 00 коп., що відповідає засадам розумності та справедливості.
За таких обставин, суд задовольняє позов частково.
Докази, які надані стороною позивача після ухвалення судом про перехід до стадії ухвалення рішення, не приймаються судом згідно ч.8 ст.83 ЦПК України, оскільки не були подані у встановлений законом строк. Також суд не вбачає підстав для поновлення судового розгляду відповідно до ч.2 ст.244 ЦПК України оскільки обставини тривалості перебування відеороліку в публічному доступі не були предметом судового розгляду. 
В порядку ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати в сумі 1211,20 грн, що є пропорційним розміру задоволених вимог. 
Керуючись ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов – задовольнити частково. 
Стягнути із ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 2 000 грн. (дві тисячі гривень 00 коп).
Стягнути із ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп).
В іншій частині позову – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Київського апеляційного суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду. 
Повний текст рішення складений 25.05.2026 о 15:30. 

Головуючий: суддя 	Г. С. Лебединець