П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/39674/25	

Перша інстанція: суддя Єфіменко К.С.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду
у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.
суддів – Бойка А.В., Тарновецького І.І.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , за участі 3-ої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 про визнання протиправним наказу, протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,- 

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), Військової частини НОМЕР_1 , за участі 3-ої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 , в якому просить:
-визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 про призов на військову службу за мобілізацією ОСОБА_2 , як незаконно виданий;
-визнати протиправними дії начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо скерування ОСОБА_2 для проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_3 , а згодом — до ВЧ НОМЕР_2 , як такі, що є наслідком незаконного наказу про призов;
-зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 виключити ОСОБА_2 зі списків особового складу військової частини, а також скасувати всі накази про його зарахування до особового складу та скерування (відрядження) для проходження навчання до ВЧ НОМЕР_2 .
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона є матір`ю ОСОБА_2 яка потребує постійного стороннього догляду. Водночас, її син, ОСОБА_2 , особа яка надавала їй послуги з постійного догляду, протиправно затриманий ІНФОРМАЦІЯ_4 та направлений для проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_3 , а згодом до ВЧ НОМЕР_2 . Посилаючись на положення статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка надає відстрочку від призову під час особам, які здійснюють постійний догляд за хворими батьками, позивачка вважає, що її син протиправно мобілізований, у зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 –суд відмовив.
В апеляційній сказі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі.
На переконання апелянтки суд першої інстанції помилково не врахував, що вона є непрацездатною особою, яка потребує постійного догляду, що підтверджується медичним висновком ЛКК № 122/218 від 15.04.2025 та висновком про наявність порушення функцій організму (форма № 080-4/0) від 15.04.2025, виданими КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 18» м. Одеси.
Апелянтка звертає увагу на те, що її син був протиправно примусово затриманий у м. Одеса із застосуванням фізичної сили та вивезений до іншого району (Березівського), де він не перебуває на обліку, оскільки місцем його реєстрації є ІНФОРМАЦІЯ_5 , що свідчить про грубе порушення відповідачем територіальної компетенції. На переконання апелянтки, безпідставне тримання її сина в приміщенні центру комплектування та позбавлення волі, підтверджує вчинення посадовими особами кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 146 КК України, про що до реєстру внесені відомості за номером П-15373.
На переконання апелянтки, представники центру комплектування не мають права затримувати громадян, оскільки обов`язок щодо адміністративного затримання та примусового направлення громадян до ТЦК покладений на працівників поліції. Натомість, працівники ТЦК можуть ініціювати затримання лише в разі, коли людина перебуває в розшуку за ігнорування повісток, але фізично затримувати і доставляти особу може тільки поліція. Будь-яке самостійне затримання представниками ТЦК є незаконним.
Заперечуючи висновки суду, що її син не оформив відстрочку, та мотивуючи свою позицію апелянтка зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідачу електронною поштою були подані офіційні запити та скарги з повним пакетом медичних документів, а наявність відповідей на такі запити, підтверджує факт отримання таких документів до моменту відправлення її сина до військової частини.
Тож, посилаючись на приписи статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка надає відстрочку від призову особам, які здійснюють постійний догляд за хворими батьками, апелянтка вважає, що її позов є цілком обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, зазначає, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог є законним та обґрунтованим. Апеляційну скаргу вважає такою, що задоволенню не підлягає, у зв`язку з чим просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду – залишити без змін.
Інші учасники справи своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , згідно медичного висновку ЛКК №122/218 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №18» Одеської міської ради, складеного 15.04.2025, пунктом 5 якого зазначено, що ОСОБА_1 потребує сторонньої допомоги (а.с.20).
15.04.2025 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №18» Одеської міської ради складено висновок №489 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на професійній основі щодо ОСОБА_1 , пунктом 4 якого рекомендовані соціальні послуги: отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (а.с.21).
01.04.2024 Управлінням соціального захисту населення у Пересипському районі м. Одеси прийняте рішення про призначення/перерахунок компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі. Заявник – ОСОБА_2 , пов`язана особа - ОСОБА_1 . Догляд призначено з 01.03.2024 по 19.02.2025.
Згідно відповіді ІНФОРМАЦІЯ_3 від 18.09.2025 №3784, наданої на адвокатський запит, що 12.09.2025 під час проведення заходів з оповіщення військовозобов`язаних в АДРЕСА_1 , група оповіщення ІНФОРМАЦІЯ_7 зупинила військовозобов`язаного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , якому запропоновано надати військово-обліковий документ для перевірки. Під час проведення даної перевірки військовослужбовцями ІНФОРМАЦІЯ_7 встановлено, що ОСОБА_2 перебуває в картотеці «вільні залишки», також у нього відсутні обставини, які надавали б йому право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (а.с.24).
Також, згідно вказаної відповіді, в подальшому військовозобов`язаному ОСОБА_2 запропоновано проїхати до ІНФОРМАЦІЯ_7 для уточнення персональних даних, на що останній дав усну згоду.
Далі, як повідомляє відповідач, ОСОБА_2 сформоване електронне направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду, який ОСОБА_2 пройшов 12.09.2025 та відповідно до Наказу МО України від 14.08.2008 № 402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України» був визнаний придатним до військової служби.
Враховуючи те, що ОСОБА_2 , є військовозобов`язаним, відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації у нього не оформлена, останній зобов`язаний виконувати свої конституційні обов`язки, щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Тому, враховуючи вищевикладені обставини, ОСОБА_2 був закомплектований на 09:00 годину 15.09.2025 на відправку до ВЧ НОМЕР_3 для подальшого проходження військової служби, а тому о 18:00 годині 12.09.2025 року ОСОБА_2 вручена бойова повістка на відправку до ВЧ НОМЕР_3 на 15.09.2025, яку останній отримав та власноручно в ній розписався. Також ОСОБА_2 вручене мобілізаційне розпорядження на відправку до ВЧ НОМЕР_3 , в якому він також проставив свій підпис. 
В подальшому, відповідно до Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 № 65/2022, ОСОБА_2 був призваний 15.09.2025 року до ВЧ НОМЕР_3 .
Позивачка вважаючи протиправними дії відповідача щодо призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_2 , звернулася до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на військовозобов`язаних, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, покладений обов`язок із своєчасного повідомлення органу, в якому вони перебувають на військовому обліку, про зміну їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи і посади. Як встановив суд, син позивачки не скористався можливістю реалізації права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та оформлення її у встановлений законодавством спосіб, зокрема, не сповістив територіальний центр комплектування про прийняття ЛКК медичного висновку стосовно його матері та не оформив, у зв`язку з цим відстрочку, а тому вважав, що відсутні підстави для задоволення заявленого позову.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Частина 3 статті 1 Закону № 2232-ХІІ унормовує, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Пункт 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154, передбачає, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.
Пунктом 2 вказаного Указу військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Станом на час розгляду справи строк дії воєнного стану в Україні продовжений.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України від 21.10.1993 №3543–ХІ1 «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі і вище – Закон №3543 – ХІ1).
Порядок надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації регулюється статтею 23 Закону №3543 – ХІ.
Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 23 Закону №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю (батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), якщо вона сама потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, померла (загинула), визнана зниклою безвісти або безвісно відсутньою, оголошена померлою, і батько чи мати дружини не має інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати за ними догляд), які за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, чи рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи потребують постійного догляду.
Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 23 Закону №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю.
Разом з цим, 16.05.2024, на реалізацію положень частини 5 статті 22 Закону України №3543-ХІІ Уряд України прийняв Постанову №560, якою затвердив Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації (далі - Порядок №560).
Пункт 56 Порядку № 560 визначає, що відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону №3543 – ХІ.
Відповідно до пункту 57 цього Порядку №560 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:
-голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);
-члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).
Згідно пункту 58 Порядку №560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.
На підставі пункту 60 Порядку №560 комісія вивчає отримані заяву та підтверджуючі документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.
Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
Відповідно до пункту 61 Порядку №560 військовозобов`язані, які здійснюють догляд (постійний догляд) за особами, зазначеними у пунктах 9, 13, 14 частини 2 статті 23 Закону №3543 – ХІ, та які не мають права на призначення компенсації (допомоги, надбавки) на догляд за ними, для розгляду питання надання їм відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації звертаються до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу за місцем свого перебування на військовому обліку із заявою у паперовій або електронній формі, зокрема, у разі технічної реалізації засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста, до якої додається письмова заява особи, яка потребує догляду чи постійного догляду, довільної форми із зазначенням реєстраційного номера облікової картки платника податків, про підтвердження відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані її утримувати (чоловік/дружина, працездатні діти), чи інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати постійний догляд.
Районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки або його відокремлений відділ перевіряє перебування такого військовозобов`язаного на військовому обліку, родинні зв`язки військовозобов`язаної особи та особи, яка потребує догляду (постійного догляду), наявність інших зареєстрованих/задекларованих осіб за адресою місця проживання або адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи, яка потребує догляду, з використанням відомостей Державного електронного реєстру військовозобов`язаних України, Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру, інших інформаційних систем, реєстрів та баз даних, у тому числі шляхом інформаційного обміну. Матеріали за результатами перевірки надсилаються керівнику виконавчого органу місцевого самоврядування за адресою місця проживання або адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання військовозобов`язаного, який здійснює догляд.
З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що відстрочка оформлюється на підставі подання документів, протягом семі днів, водночас, за обов`язкової умови подання такої заяви разом з документами.
Повертаючись до матеріалів справи, колегія суддів враховує, що згідно медичного висновку ЛКК №122/218 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №18» Одеської міської ради, складеного 15.04.2025, пунктом 5 якого зазначено, що ОСОБА_1 потребує сторонньої допомоги (а.с.20).
Згідно висновку КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №18» Одеської міської ради №489 від 15.04.2025 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на професійній основі щодо ОСОБА_1 , пунктом 4 рекомендовані соціальні послуги: отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
01.04.2024 Управлінням соціального захисту населення у Пересипському районі м. Одеси прийняте рішення про призначення/перерахунок компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі. Заявник – ОСОБА_2 , пов`язана особа - ОСОБА_1 . Догляд призначено з 01.03.2024 по 19.02.2025.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, син позивачки своїм правом направлення до територіального центру комплектування заяви про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі статті 23 Закону №3543-ХІ, оскільки здійснює постійний догляд за матір`ю, яка потребує соціальної послуги з догляду на професійній основі не подавав.
Тобто, право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, особливого періоду, кореспондується з обов`язком військовозобов`язаного дотримуватися правил військового обліку, зокрема щодо своєчасного повідомлення територіальний центр комплектування про наявність обставин щодо виникнення права на відстрочку.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції доречно акцентував увагу на тому, що право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом (зокрема, районним (міським) територіальним центром комплектування та соціальної підтримки). При цьому, реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця.
Посилання апелянтки на те, що після затримання її сина, на адресу територіального центру комплектування адвокатом був направлений лист, яким були повідомлені обставини про існування медичного висновку стосовно того, що вона потребує постійного стороннього догляду, який виконує її син, свідчать про те, що законодавчо встановлені дії щодо сповіщення органу комплектування були вчинені тільки після затримання її сина, що не узгоджується із наведеними вище приписами чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини. 
Колегія суддів враховує, що предметом спору є дії відповідача щодо складання та видання наказу про призов сина позивачки на службу під час мобілізації, який доглядає її, оскільки вона потребує постійного стороннього догляду.
З цього приводу колегія суддів вважає необхідним зауважити на тому, що будь-який наказ, є актом індивідуальної дії, а тому, з огляду на приписи законодавства у сфері публічно-правових правовідносин, такий акт має бути оскаржений особою, стосовно якої він прийнятий.
З урахуванням викладеного, а також, з огляду на наведені вище норми чинного законодавства, що регулюють правовідносини у сфері військового обліку, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову, що було правильно встановлено судом першої інстанції. 
Стосовно заявленого в апеляційній скарзі клопотання про витребування необхідних доказів, зокрема, журналів реєстрації електронної пошти та вхідних запитів, а також клопотання про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , колегія суддів зазначає таке.
Положення статті 9 КАС України визначають, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частина 4 вказаної статті закріплює обов`язок суду щодо вжиття визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Водночас, відповідно до приписів частини 4 статті 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів враховує, що під час прийняття рішення судом першої інстанції клопотання про залучення таких доказів в суді першої інстанції позивачкою не заявлялося, більш того, рішення суду першої інстанції приймалося за відсутності таких доказів, або допиту свідків, а тому колегія суддів вважає, що підстави для задоволення клопотання про витребування доказів та допит свідків відсутні.
Так само, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для врахування під час розгляду даної апеляційної скарги, надане ОСОБА_1 30.03.2026 клопотання про долучення доказів та додаткових пояснень, до якого наданий витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи про встановлення ОСОБА_1 11.03.2026 1-ої групи інвалідності. Варто також наголосити на тому, що наведений висновок жодним чином не спростовує факт не вчинення її сином активних дій щодо звернення до відповідного органу з метою оформлення відстрочки, у порядку передбаченому положеннями статті 23 Закону №3543-ХІІ та Порядку №560.
Отже, слід констатувати, що доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду. На думку колегії суддів будь-яких доводів з боку апелянта, які б могли свідчити про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, апеляційна скарга не містить. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, та підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права.
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» суд зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, надавши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Колегія суддів вважає, що надала відповідь на ключові доводи апеляційної скарги та не вбачає підстав для її задоволення.
Відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На думку колегії суддів, оскільки суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів та допит свідків – відмовити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України

Головуюча суддя О. А. Шевчук 

суддя А. В. Бойко

суддя І. І. Тарновецький