УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/4813/25 Головуючий у 1-й інст. Воробйова Т. А. 
Категорія 68 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Талько О.Б., Шалоти К.В. 
з участю секретаря
судового засідання Драч Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/4813/25 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю органу опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною 
за апеляційними скаргами адвоката Антонович Ольги Сергіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , та адвоката Урсаленка Богдана Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_2  
на рішення  Богунського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Воробйової Т.А.
установив:
У квітні 2025 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у спілкуванні з сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити ОСОБА_1 для участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітньою дитиною, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі способи участі побачення: перша та третя субота з 10:00 год ранку до 20:00 год наступного дня (неділі), друга та четверта субота з 10:00 год ранку до 18 години.
На обґрунтування позову вказував, що сторони перебували у шлюбі, з 03.07.2020 який рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 29.01.2024 розірваний. На теперішній час відповідач проживає з іншим чоловіком, з яким зареєструвала шлюб. Син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з матір`ю. Після припинення між сторонами сімейних відносин, позивач на банківську картку відповідача перераховує аліменти на утримання сина. Зазначав, що весь час окремого проживання відповідач чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з сином, тільки іноді у дворі будинку, коли бачить сина з матір`ю, він має можливість з ним поспілкуватися нетривалий проміжок часу, що є недостатнім для них. Він та син мешкають у сусідніх будинках, однак з вини відповідача вони не спілкуються. Мати чинить перешкоди для побачень батька з сином, не дає позивачу можливості приймати участь у вихованні дитини. Звернення позивача до служби у справах дітей у вересні 2024 року залишилося без задоволення у зв`язку з тим, що відповідач не з`явилася до служби та не надала можливості обстежити умови проживання сина.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2025 року позовні вимоги задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні із сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначено ОСОБА_1 наступний спосіб участі у вихованні та спілкуванні із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : кожної другої та четвертої неділі місяця в часовий проміжок з 11:00 години до 17:00 години. У задоволенні решти вимог позову – відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач та позивач подали апеляційні скарги.
Представник ОСОБА_2 у поданій апеляційній скарзі просив скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2025 року. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно визнав існування «перешкод» у спілкуванні з сином, не маючи жодного доказу цього факту, суд послався лише на телефонну розмову зі службою у справах дітей, яка це не є доказом у розумінні ст. 76–79 ЦПК; припущення позивача не підтверджені доказами; з висновку органу опіки слідує, що мати не заперечує проти спілкування, батько спілкується з дитиною один раз на місяць за домовленістю між сторонами. 
Звертає увагу, що жодного доказу відмов у передачі дитини батькові, перешкод у визначений час, листування, звернення, будь-яких фактів саботажу з боку матері матеріали справи не містять. 
Вважає, що суд проігнорував факт, що позивач сам не виявляв активної участі у житті дитини та зі змісту висновку органу опіки вбачається, що батько тривалий період часу взагалі не цікавився сином. 
Зазначає, що стаття 157 СК України зобов`язує обох батьків брати участь у вихованні дитини. Невиконання батьком цих обов`язків не може бути підставою для відвертого втручання суду у режим дитини. 
Вказує, що суд не дослідив режим дня малолітньої дитини та не врахував її вікові потреби, не з`ясував фактичний графік дитсадка; психологічний стан дитини; рівень прихильності до батька; ризики для дитини при різкій зміні режиму; особливості віку, які роблять тривалі побачення недоцільними. 
У висновку органу опіки чітко зазначено, що мати заперечує лише проти нічних побачень, а не проти спілкування взагалі; батько просив забирати дитину з садочка на 1–2 години, а не 6-годинні зустрічі в неділю. Суд повністю проігнорував фактичні пояснення сторін, встановивши режим, який не відповідає жодній реальній потребі дитини. 
Вважає, що суд безпідставно взяв за основу висновок органу опіки та піклування, який складений з порушенням вимог закону: обстеження умов проживання матері не проведено (орган опіки сам визнав неможливість складання повного висновку), висновок суперечить позиції самого позивача (який у суді просив інший графік), висновок ґрунтується на припущеннях та усних поясненнях. 
На думку скаржника, суд самостійно змінив предмет позову, встановивши графік побачень сина з батьком, який є відмінним від вимог позивача, що суперечить ч. 1 ст. 13 ЦПК України, яка передбачає, що суд розглядає справу лише межах заявлених позовних вимог. З урахуванням вищевикладеного просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Антонович О.С. у поданій апеляційній скарзі просила рішення місцевого суду в частині визначення ОСОБА_1 способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною - скасувати та ухвалити в даній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Зазначає, що висновки суду щодо побачень батька з дитиною лише один раз на два тижні по 6 годин прямо суперечить інтересам дитини та інтересам і правам батька.
Зокрема, судом не наведено обставини, на підставі яких він дійшов висновку про необхідність встановлення саме такого звуженого графіку спілкування. В своєму рішенні суд вказав, що під час вирішення спору взято до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Вважає, що суд мав дійти висновку про наявність підстав для задоволення позову, оцінивши наявні в матеріалах справи докази та обставини. Зокрема встановити, що батько та дитина проживають в сусідніх будинках (тобто, віддаленість місця проживання-незначна), батько працевлаштований офіційно, має стабільний дохід та сплачує аліменти, бажає спілкуватись з дитиною, що проявляється в його ставленні до дитини, в бажанні підтримувати зв`язок, в той час як мати дитини чинить йому перешкоди в цьому, батько має житло, в якому він проживає та в якому створені умови для належного перебування дитини.
Вказує, що суд першої інстанції не оцінив та не взяв до уваги практику Верховного Суду в даній категорії справ, що призвело до винесення рішення, котре прямо порушує дану практику. Так, Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2024 року по справі №465/6496/19 дійшов ряду висновків, котрі мають дотримуватись судами при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини.
Звертає увагу, що за висновками постанови (п.65, 67), міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Водночас розлучення має відбуватися таким чином, щоб батько і мати як і раніше співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків. Тобто, Верховний Суд вказує на те, що суди мають дотримуватися принципу спільної опіки батьків і не надавати перевагу одному з них.
Зазначає, що в даному випадку батько не ставить питання про спільну опіку, а звертає увагу саме на те, що судова практика намагається встановити рівні права батьків у вихованні дитини та спілкуванні з нею, в свою чергу суд першої інстанції у своєму рішенні навпаки обмежує права батька щодо побачень з дитиною один раз на два тижні. Це прямо суперечить всім можливим нормам законодавства та висновкам вищих судів.
Вважає, що судом першої інстанції не встановлено, що спілкування дитини з батьком буде негативно впливати на дитину, що дитині може бути завдана шкода або є інші перешкоди у спілкуванні дитини з батьком. Дитині виповнилось п`ять років, він знає батька, бажає з ним підтримувати зв`язок та проводити більше часу з ним. Суд не має права позбавляти дитину та батька спілкування без поважних на те причин.
Додає, що заявлений в позовній заяві графік спілкування відповідає інтересам і дитини, і батька, і матері дитини, котра теж повинна мати можливість спілкування з дитиною у вільний від навчання та роботи час.
У поданому відзиві представник позивача просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. На спростування доводів її апеляційної скарги вказувала, що твердження відповідача про відсутність поданих стороною позивача доказів чинення матір`ю перешкод у спілкуванні батька із сином у визначений час, не відповідають обставинам справи. Всі перешкоди полягають в тому, що будь-яке спілкування з дитиною не відбувалось саме через поведінку відповідача, яка не відповідала на телефонні дзвінки батька, його повідомлення, обмежувала у зустрічах з сином і т.д. В той же час, при зверненні до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні, він посилався саме на рішення органу опіки та піклування, в якому визначено, що відповідач не бажає надати свої пояснення щодо ситуації, навіть службі у справах дітей. ОСОБА_2 не було надано і доказів, котрі б підтверджували, що перешкоди у спілкуванні з дитиною з її сторони не вчиняються.
Зазначає, що жодних доказів того, що батько тривалий час не спілкувався з дитиною, матеріали справи не містять. ОСОБА_1 бажає спілкуватись зі своєю дитиною та належним чином виконує покладені на нього батьківські обов`язки, а висловлювання відповідача про те, що він не спілкувався тривалий час з дитиною - не відповідають дійсності. 
Відповідач не надала власний графік зустрічей батька з сином, який вона б вважала таким, що забезпечить інтереси дитини, не надала жодних заперечень щодо графіку, котрий був запропонований позивачем, не повідомляла суд про обставини, котрі б вказували на те, що такий графік не буде відповідати інтересам дитини. Враховуючи те, що відповідач просить суд апеляційної інстанції повністю відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову, тобто відмовити у встановленні графіку спілкування з дитиною взагалі, тому відповідач вважає, що саме відсутність батька в житті дитини буде відповідати її найкращим інтересам. Дане твердження є неприпустимим, у випадку, коли батько любить свою дитину, хоче з нею спілкуватись та підтримувати контакт.
У судовому засіданні позивач та його представник доводи своєї апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечували, просили залишити її без задоволення.
Відповідач та представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
За приписами статті 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який був зареєстрований 03.07.2020.
Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 29.01.2024 у справі №295/17339/23 шлюб між сторонами розірвано, залишено малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати з матір`ю ОСОБА_5 (а.с. 7-8).
Листом від 11.09.2024 №479/2/2336 служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради повідомила ОСОБА_1 про те, що його заяву щодо визначення днів і годин зустрічей з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розглянуто. При опрацюванні заяви в телефонній розмові мати дитини ОСОБА_5 категорично відмовилася від обстеження умов проживання її родини та від спілкування з працівниками служби з метою обговорення питання участі батька ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_5 наголошено на тому, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Також у випадку відсутності домовленості між батьками, питання усунення перешкод у спілкуванні та визначення способу участі батька у вихованні дитини може вирішуватися в судовому порядку. Підготувати обґрунтований проект рішення щодо участі ОСОБА_1 у вихованні та порядку побачень із сином ОСОБА_3 із подальшим його затвердженням на засіданні виконавчого комітету Житомирської міської ради неможливо без обстеження умов проживання родини ОСОБА_5 , її участі у засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради з метою з`ясування режиму дня дитини. Роз`яснено ОСОБА_1 , що враховуючи ситуацію, яка склалася між батьками, він має право вирішувати питання його участі у вихованні сина у судовому порядку (а.с. 6).
Відповідно до змісту висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради як органу опіки та піклування, щодо визначення ОСОБА_1 способу участі у вихованні та спілкуванні із сином ОСОБА_3 , який затверджений рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №1700 від 03.12.2025, після припинення шлюбних стосунків батьки не можуть досягти згоди в питанні участі батька у вихованні сина, тому 21.02.2024 ОСОБА_1 звернувся із заявою щодо визначення йому рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органом опіки та піклування, графіка спілкування з сином ОСОБА_6 . У телефонній розмові ОСОБА_4 категорично відмовилася від обстеження умов проживання її родини та від спілкування з працівниками служби з метою обговорення питання участі ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де наявні належні умови для перебування дитини. ОСОБА_1 має самостійний дохід, у змозі забезпечувати потреби дитини у повному обсязі. ОСОБА_7 відвідує Житомирський центр розвитку дитини №5, характеризується позитивно. Питання підготовки висновку щодо визначення ОСОБА_1 способу участі у вихованні та спілкуванні із сином ОСОБА_3 розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті міської ради 25.11.2025, досліджено наявні у службі (управлінні) у справах дітей міської ради матеріали справи, заслухано матір та батька. Під час засідання комісії ОСОБА_4 твердження про вчинення нею перешкод у спілкуванні батька з сином категорично заперечила, пояснила, що тривалий період часу батько взагалі не цікавився сином, на даний час спілкується з ним один раз на місяць за попередньою домовленістю. Щодо заявлених ОСОБА_1 позовних вимог мати повідомила, що заперечує щодо ночівлі дитини у батька. ОСОБА_1 на заявлених позовних вимогах не наполягав, пояснивши присутнім, що єдиним його бажанням є повноцінне спілкування з сином, просив надати можливість забирати дитину з навчального закладу, проводити після цього з сином деякий час і повертати його матері. Враховуючи вік дитини, виходячи з її інтересів, виконавчий комітет міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити ОСОБА_1 наступний спосіб участі у вихованні та спілкуванні із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : спілкування кожної другої та четвертої неділі місяця в часовий проміжок з 11.00 години до 17.00 години за місцем проживання батька або на нейтральній території без присутності матері. За згодою обох батьків ними може бути визначений додатковий порядок побачень батька із сином.
Задовольняючи позов частково суд першої інстанції, погодившись з висновком виконавчого комітету Житомирської міської ради як органу опіки та піклування щодо визначення ОСОБА_1 способу участі у вихованні та спілкуванні із сином ОСОБА_3 , та врахувавши вік дитини, звичний спосіб життя хлопчика, виходячи з його інтересів, вважав за доцільне визначити спосіб участі у вихованні та спілкуванні позивача з сином у порядку, який рекомендований висновком виконавчого комітету Житомирської міської ради як органу опіки, який затверджений рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №1700 від 03.12.2025, а саме: спілкування кожної другої та четвертої неділі місяця в часовий проміжок з 11.00 години до 17.00 години за місцем проживання батька або на нейтральній території без присутності матері. Зазначений спосіб участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, на думку суду першої інстанції, у повній мірі відповідатиме інтересам як батьків, так і дитини, а також є достатнім для забезпечення участі батька у процесі вихованні сина.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України, яка кореспондується із частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
Згідно з положеннями частини першої та другої статті 159 СК України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце, час і порядок їхнього спілкування.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Приймаючи рішення в інтересах дитини суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних й світових історичних і культурних цінностей, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства.
Колегія суддів зауважує, що батько, який проживає окремо від своєї дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Водночас, відновлення стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком перебуває у площині належного виконання обома батьками своїх обов`язків з виховання дитини.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , то колегія апеляційного суду доходить висновку, що вона не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
У справі, яка переглядається, установлено, що між батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , існує спір щодо участі батька у вихованні сина, який не вдалося вирішити у позасудовому порядку, тобто відсутня згода щодо вирішення питання про визначення способів участі батька, який проживає окремо, у вихованні дитини шляхом переговорів та прийняття спільного рішення, що вбачається з позиції позивача по суті заявлених вимог.
Аргументи відповідача, викладені в апеляційні скарзі, зводяться до того, що жодних перешкод батьку у спілкуванні з сином вона не чинить та його права не порушує, отже між батьками відсутній спір щодо участі батька у спілкуванні з дитиною.
Однак з такими доводами відповідача апеляційний суд не погоджується, оскільки проти позовних вимог у справі відповідач заперечує, визначений судом першої інстанції спосіб спілкування з дитиною оспорює та іншого можливого, на її думку, порядку спілкування батька з сином не наводить, відтак відповідний спір щодо участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини все ж наявний.
В серпні 2025 року позивачем було подано заяву про встановлення графіку спілкування, оскільки відповідач відмовляла в побаченнях з дитиною. Натомість, графік побачень батька із сином встановлено не було. Так у відповіді служби у справах дітей від 11 вересня 2025 року, було зазначено, що Служба не має можливості встановити графік спілкування батька з дитиною, оскільки мати дитини, в телефонній розмові категорично відмовилась від обстеження умов проживання дитини та від спілкування з працівниками служби з метою обговорення питання участі батька дитини у його вихованні. Тому твердження відповідача про відсутність з її боку перешкод у спілкуванні батька з сином, не відповідають обставин справи.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що батько тривалий час не спілкувався з дитиною, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження даного факту. Так у висновку Служби у справах дітей Житомирської міської ради зазначено наступне: «Під час засідання комісії ОСОБА_2 пояснила, що тривалий час батько взагалі не цікавився сином». Тобто та обставина, що батько тривалий час не цікавився сином - не є фактом, котрий було встановлено Службою у справах дітей, а є лише висловлюванням відповідача, котре не підтверджено належними доказами та правомірно не було взято судом до уваги.
Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на те, що, визначаючи графік спілкування з дитиною, суд не врахував фактичний графік відвідування дитиною дитсадка, психологічний стан дитини, рівень прихильності до батька, ризики для дитини при різкій зміні режиму, особливості віку, які роблять тривалі побачення недоцільними, так як встановлений судом порядок спілкування позивача та сина враховує необхідність дотримання звичного режиму дня дитини та стану її здоров`я. Відповідач не запропонувала власний графік побачень, який вона б вважала таким, що забезпечить інтереси дитини, не надала жодних заперечень щодо графіку, котрий був запропонований позивачем, не повідомляла суд про обставини, котрі б вказували на те, що такий графік не буде відповідати інтересам дитини. Систематичне спілкування з обома батьками якнайкраще впливатиме на психоемоційний стан дитини, допоки не доведено протилежного.
Посилання відповідача на правові позиції Верховного Суду у справі №641/5243/17 (постанова від 05.08.2020), справі №522/2117/18 (постанова від 18.03.2020), справі №522/24048/16-ц (постанова від 25.11.2020), справі №127/21502/18 (постанова від 27.01.2021) є безпідставними, оскільки вказані судові рішення відсутні в ЄДРСР.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд самостійно змінив предмет позову та встановив власний графік спілкування, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
У справі, що переглядається, предметом позову є встановлення порядку участі батька у вихованні дитини.
При цьому тлумачення частини другої статті 159 СК України дає підстави для висновку, що саме на суд покладено обов`язок з визначення конкретних способів участі одного з батьків у вихованні дитини, періодичності побачень з дитиною, можливості їх спільного відпочинку, місця та тривалості спілкування батьків з дитиною.
З урахуванням наданих суду повноважень у цій категорії справ, встановлення судом способу участі позивача у вихованні малолітньої дитини не свідчить про порушення принципу диспозитивності.
Інших доводів щодо помилковості висновків суду першої інстанції в цій справі подана апеляційна скарга відповідача не містить.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , то колегія апеляційного суду доходить висновку, що вона підлягає до часткового задоволення, враховуючи наступне.
Вирішуючи спір у даній справі, районний суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні із сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначено ОСОБА_1 наступний спосіб участі у вихованні та спілкуванні із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : кожної другої та четвертої неділі місяця в часовий проміжок з 11:00 години до 17:00 години. У задоволенні решти вимог позову – відмовлено. 
При прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції вважав за доцільне визначити спосіб участі у вихованні та спілкуванні позивача з сином у порядку, який рекомендований висновком виконавчого комітету Житомирської міської ради як органу опіки та піклування, затверджений рішенням №1700 від 03.12.2025.
ОСОБА_1 вважає, що такий висновок суду прямо суперечить інтересам дитини та інтересам та правам батька, а місцевим судом не наведено обставин, на підставі яких він дійшов висновку про необхідність встановлення саме такого, на думку позивача, звуженого графіку спілкування.
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що в ході апеляційного розгляду даної справи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє часткове підтвердження, і з даного приводу необхідно зазначити наступне.
Відповідно частини 1 статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина 5, 6 статті 19 СК України).
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 14 вересня 2023 року у справі № 176/2855/19 зазначив, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Відповідно до частини 1 статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
У даній справі між сторонами дійсно існують тривалі напружені конфліктні відносини, які носять особистий характер та які вочевидь не сприяють у реалізації батьком можливості регулярно, комфортно спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. У зв`язку з цим загострились взаємовідносини сторін і така ситуація не дає можливості мирним шляхом вирішити питання порядку спілкування з дитиною, який би влаштовував кожну зі сторін.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
На підставі частини 2 статті 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.
Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь- якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (МАМСНUR v. UKRAINE, №10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №753/15487/18 (провадження № 61-18994св19) зазначено, що «відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами склались стосунки, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дітьми, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дітьми, які проживають з матір`ю, дійшов правильного висновку про доцільність спілкування батька з дітьми без присутності матері».
Визначаючи конкретний порядок участі одного з батьків у вихованні дитини, суд має врахувати те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 02 листопада1989 року (статті 8, 12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Закону України «Про охорону дитинства» та приймає до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні доньки і таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.
В аспекті наявності підстав для встановлення обмежень щодо побачень батька з дитиною заслуговує на увагу рішення Європейського суду з прав людини від 19 жовтня 2023 року (заява № 35481/20 «Терещенко проти України»), у якому суд констатував порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при зменшенні періодичності побачень батька з дитиною без відповідних і достатніх підстав для цього.
У зазначеній справі під час розгляду по суті судом не встановлено доказів, які б підтверджували неналежне ставлення батька до виконання своїх обов`язків, особистої неприязності дитини до батька, чи обставин, які б свідчили, що спілкування батька з сином перешкоджало б нормальному розвитку дитини.
Право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам. Між тим з батьків, хто проживає окремо, і дитиною має існувати постійний, систематичний контакт. Таке спілкування буде сприяти повноцінному вихованню дитини, її розвитку, оскільки спілкування дітей з батьками служить задоволенню життєво важливих потреб дитини. Крім того, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості, потребує любові і розуміння. Діти мають рости під опікою і відповідальністю обох батьків, а тому участь позивача у вихованні дитини, спілкуванні між ними не лише забезпечить виконання батьківських прав позивача, а буде відповідати й інтересам дитини.
Таким чином, батько, який проживає окремо від своєї дитини, очевидно має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком.
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 569/18837/19 (провадження № 61-1728св22) вказано, що визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини. Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.
Судова колегія погоджується з висновком суду щодо задоволення позову про встановлення способу участі одного з батьків у вихованні дитини.
Проте, ухвалюючи рішення суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини у справі та не врахував інтересів дитини. Рішення суду винесено без урахування принципу рівності батьків у справі на спілкування та участь у вихованні дитини.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у матеріалах справи наявний висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради від 03 грудня 2025 року, яким рекомендовано визначити спосіб участі батька дитини ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з сином: спілкування кожної другої та четвертої неділі місяця в часовий проміжок з 11.00 год до 17.00 год за місцем проживання батька або на нейтральній території без присутності матері.
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Оцінюючи наданий виконавчого комітету Житомирської міської ради від 03 грудня 2025 року №1700, колегія суддів виходить з того, що зазначений висновок не є обґрунтованим та не містить висновку щодо розв`язання даного спору, не аналізує позовні вимоги та не враховує інтереси дитини.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що наданий органом опіки та піклування висновок у даній справі не повинен братися до уваги при вирішенні даного спору.
Встановлюючи порядок побачень батька з сином, колегія суддів враховує інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних норм та норм чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні зі своїм сином.
Зважаючи на вік дитини, стан її здоров`я, відсутність у справі відомостей негативного характеру про особу позивача та його ставлення до сина, доцільним є встановлення наступного порядку участі батька у спілкуванні та вихованні дитини:
- кожної першої та третьої суботи місяця з 10.00 год до 18.00 год та кожної другої та четвертої неділі місяця з 10.00 год. до 18.00 год. за місцем проживання батька або на нейтральній території без присутності матері. 
Наведений вище спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні сина, на переконання колегії суддів, забезпечить справедливу рівновагу між інтересами дитини та батьків, а також рівність прав батьків щодо дитини, не буде мати нав`язливого та обтяжливого характеру для дитини, та сприятимуть налагодженню довірливих відносин батька із сином.
З урахуванням вищевикладеного та на підставі належним чином оцінених доказів, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду та встановлення ОСОБА_1 наступного порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :  кожної першої та третьої суботи місяця з 10.00 год до 18.00 год. та кожної другої та четвертої неділі місяця з 10.00 год. до 18.00 год. за місцем проживання батька або на нейтральній території без присутності матері.
Колегія суддів вважає, що саме наведений порядок спілкування позивача з дитиною є достатнім, таким, що відповідає віковим потребам дитини та принципу розумності, справедливості, збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин, пріоритету інтересів дитини, підтримку зв`язків з родичами, та буде достатнім для забезпечення участі батька у процесі виховання малолітнього сина.
Визначений судом спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні дитини не є перешкодою для підтримки зв`язків між батьком і дитиною у інших формах та в інший час, за погодженням батьків. 
Крім того, вказаний графік не обмежуватиме права батька на зустріч та спілкування з дитиною, участі у її вихованні, не порушуватиме права та інтереси дитини щодо можливості спілкування з однолітками у вільний від навчання час, а також враховуватиме права та інтереси матері.
Апеляційний суд зауважує, що з урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, батьки не позбавлені права в майбутньому змінити як добровільно, так і в судовому порядку встановлений судовим рішенням у цій справі спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати інтересам дитини.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, а тому рішення суду підлягає зміні.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу адвоката Урсаленка Богдана Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу адвоката Антонович Ольги Сергіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2025 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції.
Визначити ОСОБА_1 наступний спосіб участі у вихованні і спілкуванні із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : 
- кожної першої та третьої суботи місяця з 10.00 год. до 18.00 год. та кожної другої та четвертої неділі місяця з 10.00 год. до 18.00 год. за місцем проживання батька або на нейтральній території без присутності матері.
В решті рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 03 червня 2026 року.
Головуючий Судді