П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/11553/26 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Окис Тетяна Олександрівна 
Суддя-доповідач - Смілянець Е. С. 
01 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Смілянця Е. С. 
суддів: Драчук Т. О.  Полотнянка Ю.П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Хмельницького міжрегіонального Управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в березні 2026 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся в суд із позовом, у якому просив визнати протиправною триваючу бездіяльність Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Хмельницького міжрегіонального Управління Міністерства юстиції України (відповідача) щодо не скасування нарахованого виконавчого збору та не зняття арештів з його банківських рахунків за наявності офіційних заяв стягувача про повну відсутність заборгованості та зобов`язати відповідача усунути наслідки цієї бездіяльності шляхом скасування постанови від 27 січня 2026 року у виконавчому провадженні № 61551758 про стягнення виконавчого збору в сумі 31617,05 грн і зняття арешту з усіх його банківських рахунків.
Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 15.04.2026 в задоволенні позову відмовив.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України.
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 311, ч. 2 ст. 313 КАС України, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у Богунському відділі державної виконавчої служби у місті Житомирі на виконанні перебувало виконавче провадження, яке зареєстровано в автоматизованій системі виконавчих проваджень за № 61551758, з примусового виконання виконавчого листа № 295/925/20 від 04 березня 2020 року, виданого Богунським районним судом м. Житомира про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 , на утримання дітей – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 23 січня 2020 року та до досягнення дітьми повноліття.
13 березня 2020 року відповідно статті 26 Закону України № 1404-VIII державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.
15 січня 2021 року державним виконавцем відповідно до частини 2 статті 71 Закону України № 1404-VIII в рамках виконавчого провадження №61551758 винесено постанову про накладення арешту на майно боржника та зареєстровано обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
16 січня 2021 року у зв`язку з тим, що у боржника була наявна заборгованість, державним виконавцем винесено постанови про тимчасові обмеження відповідно до частини 9 статті 71 Закону України № 1404-VIII.
28 вересня 2022 року державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти боржника в межах суми заборгованості, що становила 120547,28 грн. З метою належного та своєчасного виконання рішення, а також вжиття всіх передбачених законом заходів примусового виконання, державним виконавцем неодноразово виносилися та направлялися постанови про звернення стягнення на заробітну плату (доходи) боржника від 08 грудня 2020 року, від 12 вересня 2022 року та 23 травня 2024 року.
27 січня 2026 року у ВП №61551758 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України № 1404-VIII у зв`язку з надходженням до відділу письмової заяви стягувана про повернення виконавчого документа.
Окрім цього, 27 січня 2026 року у ВП №61551758 винесено постанову про стягнення виконавчого збору.
27 січня 2026 року державним виконавцем відповідно до частини 5 статті 26 Закону України № 1404-VIII винесено постанови про відкриття виконавчого провадження по стягненню виконавчого збору №80102317 та про накладення арешту на кошти боржника.
27 січня 2026 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання ідентифікаторів доступу до Автоматизованої системи виконавчого провадження по всіх виконавчих провадженнях, де він фігурує як боржник та інформації про те, які саме виконавчі провадження є активними.
Листом від 09 січня 2026 року відповідач надав запитувану інформацію.
Також, 29 січня 2026 року позивач подав скаргу в порядку статті 74 Закону України № 1404-VIII на неправомірні дії державного виконавця та про скасування постанови, в якій просив скасувати постанову від 27 січня 2026 року про стягнення виконавчого збору та винести постанову про зняття арешту з його рахунків.
Листом від 12 лютого 2026 року позивачу повідомлено про відсутність правових підстав для задоволення його скарги, скасування постанови про стягнення виконавчого збору та винесення постанови про зняття арешту з його банківських рахунків.
Уважаючи бездіяльність щодо нескасування нарахування виконавчого збору та незняття арештів з банківських рахунків протиправною, ОСОБА_1 подав цей позов до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Так, спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України № 1404-VIII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин.
У частині 1 статті 1 цього Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно зі статтею 10 Закону України № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України № 1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частинами 1 та 5 статті 26 Закону України № 1404-VIII передбачено, що за заявою стягувача виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 27 Закону України № 1404-VIII виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Відповідно до частини 3 статті 40 Закону України № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини 1 статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною 9 статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 42 Закону України №1404-VІІІ визначено, що кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Відповідно до абзацу 11 пункту 8 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802 (далі – Інструкція №512/5) у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини 1 статті 37 Закону України № 1404-VIII, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною 9 статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини 1 статті 39 Закону України № 1404-VIII, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.
Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Аналіз наведених правових положень дає підстави для висновку, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. При цьому стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця.
Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 640/7697/21 та від 26 червня 2020 року у справі № 360/3324/19, від 11 серпня 2022 року у справі № 640/23271/21.
Доводи позивача про те, що виконавчий збір стягується лише за фактичного стягнення державним виконавцем коштів чи вчинення ним дій, які призвели до стягнення з боржника сум заборгованості, є необґрунтованими, оскільки відповідно до статті 27 Закону України № 1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Поряд із цим, відкриття виконавчого провадження свідчить про те, що рішення суду в добровільному порядку про стягнення аліментів позивач не виконав. Натомість, подана стягувачем заява про відсутність заборгованості та повернення виконавчого документа, свідчить про фактичне виконання рішення суду про стягнення аліментів, а не про добровільне його виконання.
Наведене, свідчить про правомірність постанови про стягнення виконавчого збору.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі №480/3452/19 та від 11 жовтня 2023 року у справі №140/1126/23.
З огляду на те, що всі звернення позивача розглянуті відповідачем у порядку та строки, визначені законодавством, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що протиправна бездіяльність також відсутня.
Окрім цього, 27 січня 2026 року у ВП №61551758 винесено постанову про стягнення виконавчого збору.
27 січня 2026 року державним виконавцем відповідно до частини 5 статті 26 Закону України № 1404-VIII винесено постанови про відкриття виконавчого провадження по стягненню виконавчого збору №80102317 та про накладення арешту на кошти боржника.
27 січня 2026 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання ідентифікаторів доступу до Автоматизованої системи виконавчого провадження по всіх виконавчих провадженнях, де він фігурує як боржник та інформації про те, які саме виконавчі провадження є активними.
Листом від 09 січня 2026 року відповідач надав запитувану інформацію.
Також, 29 січня 2026 року позивач подав скаргу в порядку статті 74 Закону України № 1404-VIII на неправомірні дії державного виконавця та про скасування постанови, в якій просив скасувати постанову від 27 січня 2026 року про стягнення виконавчого збору та винести постанову про зняття арешту з його рахунків.
Листом від 12 лютого 2026 року позивачу повідомлено про відсутність правових підстав для задоволення його скарги, скасування постанови про стягнення виконавчого збору та винесення постанови про зняття арешту з його банківських рахунків.
Разом із тим, доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправомірно прийнято відзив відповідача, який подано поза межами встановленими судом, колегія суддів не вважає суттєвим, оскільки суд першої інстанції в своєму рішення лише констатував про наявність такого відзиву та в подальшому будь-яких аргументів зазначеного відзиву в своєму рішенні не застосовував.
При цьому, доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції мав встановити суму виконавчого збору, колегія суддів вважає помилковими, оскільки з наявних в матеріалах справи доказів, а саме постанови про стягнення виконавчого збору від 27.01.2026 року, яка надана суду позивачем, встановлена заборгованість із сплати аліментів ОСОБА_1 у розмірі 316170 грн. 53 коп. 
Отже сума виконавчого збору в розмірі 31617,05 грн є цілком очевидна та зрозуміла, що становить 10 відсотків від суми, що підлягала примусовому стягненню. 
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 		Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Полотнянко Ю.П.