ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2026 року
м. Київ
справа № 363/222/17
провадження № 61-3264св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Семенюк Віталій Васильович, на рішення Вишгородського районного суду Київської області 
від 30 травня 2024 року та додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року, ухвалені у складі судді Свєтушкіної Д. А., та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року, ухвалену колегією у складі суддів Головачова Я. В., Нежури В. А., Невідомої Т. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.
В обґрунтування позову вказував, що у 2013 році через мережу інтернет він знайшов оголошення про продаж неподалік села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області земельних ділянок під будівництво котеджів. Зателефонувавши за номером телефону, вказаним в оголошенні, з`ясував всі умови продажу та домовився про зустріч із відповідачем. Під час зустрічі позивач оглянув земельну ділянку та погодився придбати її у відповідача, проте земельна ділянка не була виділена в натурі; відповідно, до неї не були підготовлені документи на продаж, тому сторони домовилися, що після виділення земельної ділянки в натурі та оформлення відповідних документів вони укладуть договір купівлі-продажу. Одночасно відповідач повідомив позивачу, що оформлення вказаних документів є затратним, тому для підтвердження намірів позивач має сплатити йому аванс в рахунок коштів за земельну ділянку у розмірі повної її вартості.
7 грудня 2013 року з метою забезпечення укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,18 га на масиві «Балатон» у селі Нові Петрівці Вишгородського району Київської області він передав відповідачу аванс 
у розмірі повної вартості земельної ділянки в сумі 90 000 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день пред`явлення позову становить 2 398 560,30 грн, та підтверджується розпискою, складеною відповідачем. Проте, у розписці відповідач не вказав строк виготовлення документів для оформлення договору купівлі-продажу. На день звернення до суду з позовом договір купівлі-продажу сторонами не укладено, аванс у сумі 90 000 доларів США позивачу не повернено. 
Враховуючи наведені обставини, ОСОБА_1 на підставі статті 570 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_2 90 000 доларів США як неповернутий аванс у зв`язку з неукладенням договору-купівлі продажу земельної ділянки, що в еквіваленті до національної валюти України за курсом НБУ на день подання позову становить 2 398 560,30 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Справа розглядалася судами неодноразово.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 30 травня 
2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції керувався тим, що попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки нотаріально не посвідчений, тому є нікчемним в силу закону. Отримані відповідачем кошти є безпідставно набутими і підлягають поверненню позивачу. Разом з тим, позивач звернуся до суду з позовом 28 грудня 2016 року з пропуском позовної давності, перебіг якого розпочався почався з моменту отримання відповідачем грошових коштів 7 грудня 2013 року. У зв`язку з цим суд ухвалив рішення про відмову в позові з підстав пропуску позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявив відповідач.
Додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області 
від 13 червня 2024 року заяву представника відповідача адвоката Дзюби А. В. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнено із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 60 000 грн. У задоволенні заяви в частині вимоги про відшкодування судових витрат у більшому розмірі відмовлено.
Місцевий суд визнав доведеним факт понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, включаючи гонорар успіху адвоката в розмірі 60 000 грн. Така сума є обґрунтованою, оскільки відповідає складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та витраченому часу.
Постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Краснощок О. П., залишено без задоволення, рішення Вишгородського районного суду Київської області 
від 30 травня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 13 червня 
2024 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги про те, що в розписці не зазначено строку виконання зобов`язання, тому на підставі частини другої 
статті 530 ЦК України у відповідача настав строк повернення коштів після пред`явлення вимоги про їх повернення (7 грудня 2016 року); відповідно, початок перебігу позовної давності розпочався саме з цієї дати, зазначивши що 
стаття 530 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Також апеляційний суд зазначив про законність та обґрунтованість додаткового рішення місцевого суду, оскільки таке рішення ухвалене з урахуванням фактичного обсягу наданих юридичних послуг, співмірності суми витрат із складністю справи та відповідності суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, а також клопотання представника позивача щодо зменшення судових витрат.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У березні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 травня 2024 року, додаткове рішення цього ж судувід 13 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами першої та апеляційної інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 вересня 
2021 року у справі № 756/5677/17 (провадження № 61-3351св20), про те, що оскільки розписка не містить строку, протягом якого відповідач мав повернути отримані грошові кошти у разі неукладення договору купівлі-продажу у встановлений сторонами строк, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми частини другої статті 530 ЦК України, згідно з якими у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. За таких обставин перебіг позовної давності розпочинається після спливу семиденного строку за вимогою позивача про повернення коштів.
Також заявник зазначає про неврахування судами висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 червня 2020 року 
у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), та висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 756/5677/17 (провадження № 61-3351св20), щодо необхідності застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України.
Заявник вказує про неврахування судом першої інстанції під час ухвалення додаткового рішення висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених 
у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), та висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 7 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, щодо обов`язку суду оцінювати співмірність витрат на професійну правничу допомогу критеріям, визначеним статтею 137 ЦПК України.
Також заявник зазначає про відсутність у подібних правовідносинах висновків Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої статті 261 та 
частини другої статті 530 ЦК України.
Позиція інших учасників справи
У жовтні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Дзюба А. В. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про безпідставність доводів касаційної скарги та правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо спливу позовної давності за вимогою ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Провадження у суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 20 травня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі та витребував її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про:
- застосування судами першої та апеляційної інстанції норм права без урахування висновків застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року 
у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 756/5677/17 (провадження № 61-3351св20) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- відсутність у подібних правовідносинах висновків Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 261 та частини другої статті 530 ЦК України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України);
- порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, а саме положень статті 137 ЦПК України.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 7 грудня 2013 року ОСОБА_2 складено розписку, згідно з якою він отримав від ОСОБА_1 90 000 доларів США за земельну ділянку площею 0,18 га в масиві «Балатон» 
у селі Нові Петрівці.
7 грудня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І. О., за яким ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_5 і ОСОБА_1 земельну ділянку у таких частках: ОСОБА_4 - 2/3 частки, ОСОБА_1 - 1/3 частка земельної ділянки площею 0,18 га з кадастровим номером 3221886000:03:165:1198, розташованої за адресою: Київська область, Вишгородський район, с/рада Новопетрівська, цільовим призначенням якої є індивідуальне садівництво; продаж вчинено за домовленістю сторін за 115 100 грн.
З відомостей з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі продажу від 7 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І. О., належить 1/3 частки земельної ділянки площею 0,18 га з кадастровим номером 3221886000:03:165:1198, розташованої за адресою: Київська область, Вишгородський район, с/рада Новопетрівська, цільове призначення якої є індивідуальне садівництво.
В судовому засіданні 30 травня 2024 року представник відповідача заявила клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд під час ухвалення постанови 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи і перевіривши правильність застосування норм матеріального права та додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року
у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого
2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Частина перша статті 1212 ЦК України застосовується, якщо 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 
2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Згідно зі статтею 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що:
- 7 грудня 2013 року з метою забезпечення укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,18 га на масиві «Балатон» у селі Нові Петрівці, 
позивач передав відповідачу кошти у розмірі повної вартості земельної ділянки у сумі 90 000 доларів США, про що свідчить розписка, написана відповідачем власноручно;
- проте договір сторонами було укладено; грошові кошти, отримані за розпискою, не повернуто.
Встановивши, що між сторонами відсутні договірні зобов`язання, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку 
про обґрунтованість вимог про стягнення з відповідача на користь 
позивача 90 000 доларів США, оскільки ОСОБА_2 ці кошти отримав безпідставно за нікчемним правочином.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги проневрахування судами висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), та висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 вересня 2021 року 
у справі № 756/5677/17 (провадження № 61-3351св20), щодо необхідності застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України, оскільки суди дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення коштів саме на підставі зазначеної норми матеріального права.
Разом з тим, в судовому засіданні 30 травня 2024 року представник відповідача заявила клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.
Особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.
Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» і «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права раніше.
Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.
При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року 
у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19).
У постанові від 7 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 
(провадження № 12-45гс23) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку
з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно».
Встановивши, що грошові кошти за нікчемним правочином передані 7 грудня 
2013 року, а з позовом позивач звернувся 28 грудня 2016 року, суди дійшли обґрунтованого висновку, що на момент звернення до суду з цим позовом спливла позовна давність, тому правильно застосували за заявою представника відповідача наслідки її спливу і відмовили у задоволенні позову.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 756/5677/17 (провадження № 61-3351св20), про те, що оскільки розписка не містить строку протягом якого відповідач мав повернути отримані грошові кошти у разі не укладення договору купівлі-продажу частки у встановлений сторонами строк, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми частини другої 
статті 530 ЦК України, тому перебіг позовної давності розпочинається після спливу семиденного строку за вимогою позивача про повернення коштів, підлягають відхиленню, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 лютого 
2024 року у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23) виклала правовий висновок про те, що частина другої статті 530 ЦК України до недоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого майна згідно зі статтею 1212 ЦК України не застосовується (пункт 92 постанови).
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 2 лютого 2022 року 
у справі № 330/2142/16-ц (провадження № 61-11775св20), від 23 квітня 2019 року 
у справі № 918/47/18, від 17 серпня 2021 року у справі № 913/371/20, про те, що зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна має бути виконане особою протягом 7 днів з дня направлення/отримання нею вимоги про виконання такого зобов`язання відповідно до статті 530 ЦК України.
Незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (постанови Великої 
Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18), від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17 (провадження № 11-281апп21), від 4 жовтня 2023 року у справі № 906/1026/22 (провадження № 12-33гс23), від 3 вересня 2025 року у справі № 911/906/23 (провадження № 12-61гс24).
Крім того, у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2026 року 
у справі № 946/4589/20 (провадження № 61-2974св25) викладено висновок про те, що позовна давність з повернення безпідставно отриманих коштів відповідно до статті 1212 ЦК України розпочинається з факту передачі таких коштів.
Враховуючи викладене, суди правильно визначили початком перебігу позовної давності 7 грудня 2013 року - дату передання грошових коштів.
Також підлягають відхиленню доводи касаційної скарги про відсутність у подібних правовідносинах висновків Верховного Суду щодо питання застосування 
частини третьої статті 261 та частини другої статті 530 ЦК України, оскільки стаття 530 ЦК України не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23)), а висновок початку перебігу позовної давності 
у спірних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2026 року у справі № 946/4589/20 (провадження № 61-2974св25)
Також колегія суддів погоджується з висновками судів щодо відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).
У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року 
у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зробила висновок, що «вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні».
У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року 
у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничної допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі.
У частинах четвертій-шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Врахувавши фактичний обсяг наданих юридичних послуг, співмірність суми витрат із складністю справи та відповідність суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, а також надавши оцінку доводам позивача щодо зменшення судових витрат з обґрунтуванням неспівмірності заявлених вимог, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про часткове відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу (включаючи гонорар успіху адвоката) у розмірі 60 000 грн (які підтверджені матеріалами справи).
Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції враховував конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, обґрунтовано визначивши розмір відшкодування таких витрат 
у сумі 60 000 грн.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судом першої інстанції під час ухвалення додаткового рішення висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року 
у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), та висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 7 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, оскільки висновки судів в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу повністю узгоджуються із зазначеними висновками Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.
Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Підстав для виходу за межі розгляду справи суд касаційної інстанції не встановив.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення і додаткового рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного 
суду - без змін.
Разом з тим, 6 травня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Семенюк В. В. подав до суду «доповнення до касаційної скарги», в якому просив стягнути з відповідача 3% річних за користування грошовими коштами за період з 14 грудня 2016 року до 5 травня 2025 року у розмірі 1 047 501,38 грн.
Згідно з частиною другою статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
ОСОБА_1 у позові не заявляв вимогу про стягнення 3% річних за користування грошовими коштами, тому Верховний Суд не приймає зазначене «доповнення до касаційної скарги», оскільки у суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Щодо судових витрат
Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Семенюк Віталій Васильович, залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 травня 2024 року, додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді 	С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська