ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 500/7485/23
адміністративне провадження № К/990/29122/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мацедонської В.Е., 
суддів - Білак М.В., Смоковича М.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за касаційною скаргою адвоката Соника Василя Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року (головуючий суддя - Осташ А.В.)
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2024 року (головуючий суддя - Гуляк В.В., судді Коваль Р.Й., Нос С.П.)
у справі №500/7485/23
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:
І. Суть спору 
13 листопада 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), у якому просив: 
- визнати протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо відмови позивачу у звільненні з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; 
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за особою з інвалідністю І групи ОСОБА_2 , на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він є військовослужбовцем, який проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 , та має право на звільнення з військової служби на підставі абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII у редакції, чинній на момент спірних правовідносин), оскільки позивач має дядька ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного догляду, що підтверджується належними документами. При цьому, ОСОБА_1 стверджував що він є єдиним близьким родичем ОСОБА_2 та проживає разом з ним. 
На думку позивача, відмовляючи у задоволенні рапорта про звільнення із військової служби, відповідач діяв протиправно та усупереч закону, оскільки на момент подання цього рапорту ОСОБА_1 відносився до вичерпного переліку військовослужбовців, які мають право на звільнення з військової служби.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
ОСОБА_1 є військовослужбовцем, який призваний на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією та проходить службу у в/ч НОМЕР_1 .
Позивач звернувся до в/ч НОМЕР_1 з рапортом, у якому просив звільнити його від проходження військової служби через сімейні обставини на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи - рідним дядьком ОСОБА_2 , який разом проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 
За результатами розгляду цього рапорта, 06 вересня 2023 року в/ч НОМЕР_1 направила лист № 347/09, у якому повідомила, що подані ОСОБА_1 документи не підтверджують підстави для звільнення його з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII. 
У цьому ж листі відповідач зазначив про ненадання ОСОБА_1 разом з рапортом документів, які б підтверджували, що він раніше здійснював постійний догляд за ОСОБА_2 , або відомості про внесення позивача до відповідного реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг. Водночас, в/ч НОМЕР_1 зауважила, що у разі подання рапорту разом з документами, що підтверджують підстави для звільнення, клопотання ОСОБА_1 підлягатиме задоволенню.
Уважаючи таке рішення відповідача протиправним і незаконним, позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах визначених в Законі № 2232-XII, зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.
Суди попередніх інстанцій установили, що факт наявності у позивача рідного дядька ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного стороннього догляду в/ч НОМЕР_1 у цій справі не оспорюється. Водночас, суди уважали, що факт здійснення такого догляду саме ОСОБА_1 доданими документами до рапорту (у подальшому до позовної заяви) не підтверджено. 
Також суди звернули увагу, що ані в позовній заяві, ані під час апеляційного розгляду позивач не зазначив, хто саме на даний час здійснює догляд за дядьком ОСОБА_1 , ураховуючи те, що позивач проходить військову службу, а також хто здійснював такий догляд до 18 серпня 2023 року (до встановлення факту спільного проживання), з огляду на те, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю першої групи (незрячим) ще з 14 квітня 2006 року, що підтверджується висновком МСЕК від 08 червня 2006 року № 111179. 
Посилаючись на постанову Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 140/12873/23, суди першої та апеляційної інстанцій констатували, що наявність у військовослужбовця обов`язків, необхідність виконання яких визначена законодавцем як підстава для звільнення з військової служби, має бути підтверджена відповідними документами.
З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України через сімейні обставини (для постійного догляду за рідним дядьком), а тому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції 
16 серпня 2024 року адвокат Соник В. В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2024 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 квітня 2026 року (у зв`язку з настанням обставин, які унеможливлюють участь судді Губської О. А. у цій справі) для розгляду справи № 500/7485/23 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Мацедонської В. Е., суддів: Білак М. В., Смоковича М. І.
V. Касаційне оскарження
У касаційній скарзі представник позивача просив скасувати рішення суду першої інстанцій та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
На обґрунтування своєї позиції скаржник посилався на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII. 
Адвокат Соник В. В. указав, що положення абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII у редакції, чинній на момент звернення позивача з рапортом, чітко передбачало право військовослужбовця звільнитися з військової служби через сімейні обставини, зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи. Наголосив, що позивачем виконано вимоги закону щодо підтвердження факту необхідності у військовослужбовця здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи, а також відсутності інших осіб, які могли доглядати за такою особою, незалежно від наявності родинних зав`язків. 
Окрім цього, скаржник зауважив, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у відділі соціального захисту Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області, як особа, яка надає соціальні послуги та здійснює догляд за інвалідом І групи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 859 «Деякі питання призначення і виплати, компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі». При цьому, представник позивача стверджував, що відомості, які зазначені в Акті про обстеження сім`ї та встановлення факту здійснення догляду від 10 серпня 2023 року № 461 та довідці від 11 серпня 2023 року № 01-14/462, виданих Білобожницькою сільською радою Чортківського району Тернопільської області за адресою: АДРЕСА_1 , були установлені Комісією під час перебування ОСОБА_1 у відпустці. Цими ж документами було встановлено Комісією факт відсутності інших осіб, які б могли здійснювати постійний догляд за інвалідом І групи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (у тому числі, відсутність осіб, які б мали родинні зв`язки).
Також адвокат Соник В. В. наголосив, що необхідність здійснення постійного стороннього догляду за особами з інвалідністю, що досягли повноліття, повинна підтверджуватися відповідними медичними документами. Необхідність постійного догляду ОСОБА_2 підтверджується: випискою із акта огляду МСЕК від 08 червня 2006 року № 111179 (з якої вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом І групи безтерміново); заключенням ЛКК від 09 серпня 2023 року № 4/567 (згідно з яким ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує постійного стороннього догляду).
24 вересня 2024 року в/ч НОМЕР_1 подано до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив відмовити у її задоволенні та залишити в силі рішення судів попередніх інстанцій. Уважав, що наявність у військовослужбовця обов`язків, необхідність виконання яких визначена законодавцем як підстава для звільнення з військової служби, має бути підтверджена відповідними документами. За позицією відповідача, надані позивачем документи до рапорту не підтверджують наявність у особи - ОСОБА_2 потребу у постійному сторонньому догляді та не дають підстав стверджувати про наявність у ОСОБА_1 обов`язку здійснювати такий догляд. Крім того, в/ч НОМЕР_1 зауважила про відсутність належних доказів того, що позивач раніше здійснював і здійснює на теперішній час постійний догляд за ОСОБА_2 або, що відомості про позивача внесені до відповідного розділу Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг.
VI. Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 65 Основного Закону України установлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом № 2232-XII, за частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частиною шостою статті 2 Закону № 2232-XII визначені види військової служби, а саме: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 3 Закону № 2232-XII).
Згідно з частиною п`ятою статті 1 Закону № 2232-XII установлено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII, зокрема, абзац 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті цієї статті встановлює, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.
Поряд з цим, за приписами частини сьомої статті 26 Закону № 2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Так, Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби (пункт 1 цього Положення).
Відповідно до пунктів 6, 7 Положення № 1153/2008, початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Відповідно до абзацу другого пункту 12 Положення № 1153/2008, право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Зі змісту пункту 210 Положення № 1153/2008 убачається, що звільнення військовослужбовців строкової військової служби проводиться на підставах, визначених частиною другою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», командиром військової частини, який має право видавати накази по стройовій частині. Під час дії особливого періоду до введення воєнного стану військовослужбовці продовжують проходити строкову військову службу понад встановлені строки до строків, визначених рішенням Президента України, крім випадків, визначених пунктами «б», «в», «г» частини другої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». З моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) військовослужбовці, у яких закінчився строк строкової військової служби, продовжують проходити військову службу до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених пунктами «б», «в», «г» частини другої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Пункт 225 Положення № 1153/2008 передбачає, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється, зокрема:
2) під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Відповідно до пункту 233 Положення № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (пункт 241 Положення № 1153/2008).
На виконання Закону № 2232-XII та Положення № 1153/2008, наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року № 438/16454, затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Інструкція). 
Пункт 1.1 Інструкції встановлює, що вона визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення № 1153/2008.
Згідно з пунктом 12.1 Інструкції, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 згаданого Положення.
Абзацом 2 пункту 14.10 Інструкції передбачено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України (абзац 13 пункту 14.10 Інструкції).
Водночас, додатком 19 до Інструкції передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. 
Так, відповідно до пункту 5 цього Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону № 2232-XII, подаються: 
- копія аркуша бесіди; 
- копія рапорту військовослужбовця; 
- документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; 
- копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).
VІI. Висновки Верховного Суду
У силу положень статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
Спір у цій справі виник у зв`язку з незгодою позивача з рішенням військової частини щодо відмови у задоволенні його рапорту про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII (через сімейні обставини), у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.
Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, у зв`язку з відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII.
При цьому, Суд ураховує, що ані відповідач під час прийняття спірного рішення, ані суди попередніх інстанцій під час розгляду цієї справи не заперечували сам факт можливості звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби, у зв`язку із необхідністю догляду за рідним дядьком - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є особою з інвалідністю І групи, однак вказана обставина повинна бути доведеною та документально підтвердженою, позаяк сама лише наявність у позивача родича з інвалідністю І групи не породжує для нього безумовного обов`язку безперервного повсякденного догляду за останнім. 
Водночас, Верховний Суд зауважує, що ключовим питанням, яке постало перед судом касаційної інстанцій, є визначення переліку документів, які слід подати військовослужбовцю, який виявив бажання звільнитися з військової служби з підстав, передбачених абзацом 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII, у контексті їх доведеності та належності щодо факту здійснення таким військовослужбовцем постійного догляду за особою з інвалідністю I групи, яка потребує цього догляду.
Щодо підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку до обставин, які виникли у цій справі та правомірності висновків судів попередніх інстанцій у частині ненадання позивачем відповідних документів, необхідних для звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII, колегія суддів зазначає таке.
Аналіз норм спеціального Закону № 2232-XII, Положення № 1153/2008 та Інструкції, у редакціях, які були чинними на момент подання позивачем рапорту, свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII, зокрема через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи. 
Звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою законодавцем процедурою, яка складається з таких етапів: 
- подання військовослужбовцем рапорта про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів. Документи на звільнення військовослужбовця направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби (безпосередній командир) та повинні відповідати формі, визначеній Інструкцією (оригінали);
- розгляд рапорта про звільнення у строки, протягом яких посадові особи зобов`язані здійснити розгляд відповідних документів;
- прийняття уповноваженою особою (командиром) наказу про звільнення військовослужбовця з військової служби або рішення про відмову у звільненні з військової служби.
При цьому, колегія суддів зауважує, що за результатами розгляду рапорта військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту (заяви). Розглянутим уважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення (відповідь) доведена до військовослужбовця належним чином.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 280/7446/24.
Окрім цього Суд звертає увагу, що наведена в абзаці 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ підстава звільнення у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи є самостійною, а тому не вимагає додаткових підстав. При цьому, в конструкції цього речення відсутня конкретизація, яка саме особа повинна бути (у тому числі, відсутня приналежність до родинних зв`язків). Такі положення спеціального Закону є імперативними і не підлягають додатковому тлумаченню.
Водночас, колегія суддів зауважує, що обов`язковою умовою для звільнення військовослужбовця відповідно до цієї норми є надання доказів, які б підтверджували факт необхідності здійснення постійного догляду за особою з І групою інвалідності.
Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 420/23353/23.
Як убачається зі змісту позовної заяви та матеріалів справи, звертаючись до командира в/ч НОМЕР_1 з рапортом, ОСОБА_1 на підтвердження підстав для його звільнення з військової служби надав: 
- виписку з акта огляду МСЕК від 08 червня 2006 року № 111179, за якою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , установлено І групу інвалідності (причина інвалідності: загальна по зору) та потребує стороннього догляду.
- заключення Лікарської консультативної комісії (далі - ЛКК) Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної (медико-санітарної) допомоги» Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 09 серпня 2023 року № 4/567 про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує постійного стороннього догляду. 
- висновок ЛКК від 09 серпня 2023 року № 4/567 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, складеного за формою первинної облікової документації № 080-4/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 березня 2021 року № 407. Цим висновком установлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інвалід І групи, потребує постійного стороннього догляду Рекомендовані соціальні послуги: отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
- акт обстеження сім`ї та встановлення факту здійснення догляду від 10 серпня 2023 року № 461, відповідно до якого установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснює догляд на непрофесійній основі за інвалідом І групи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є вдівцем, одиноким, бездітним, часто хворіє, не здатний до самообслуговування, потребує постійного стороннього догляду. Інших близьких осіб для здійснення догляду немає. 
- акт обстеження на встановлення факту проживання від 18 серпня 2023 року, згідно з яким комісія встановила факт спільного проживання ОСОБА_1 (без реєстрації) у будинку ОСОБА_2 
- довідка від 10 серпня 2023 року № 01-14/460, видана відділом соціального захисту населення Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області, про те, що ОСОБА_1 щоденно надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 859 «Деякі питання призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі» інваліду І групи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вдівець, бездітний, який потребує постійного стороннього догляду, нездатний до самообслуговування. Інших близьких родичів для здійснення догляду немає.
- довідка від 10 серпня 2023 року № 01-14/461, складена відділом соціального захисту населення Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області, про те, що ОСОБА_1 надає соціальні послуги та здійснює догляд відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 859 «Деякі питання призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі» за інвалідом І групи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вдівець, бездітний, який потребує постійного стороннього догляду, нездатний до самообслуговування. 
- довідка відділу соціального захисту населення Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 10 серпня 2023 року № 01-14/462, відповідно до якої ОСОБА_1 надає соціальні послуги та здійснює догляд відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 859 «Деякі питання призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі» за інвалідом І групи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Компенсаційну виплату не призначено по причині перевищення середньомісячного сукупного доходу рівня прожиткового мінімуму для сім`ї. 
- лист Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 06 листопада 2023 року № 03-15/762, направлений на адвокатський запит від 19 жовтня 2023 року № 19/10-2023, з якого убачається, що ОСОБА_1 не може бути внесений в реєстр об`єднаної звітності ПДФО та ЄСВ, як отримувач компенсаційних виплат, так як компенсаційну виплату не призначено по причині перевищення середньомісячного сукупного доходу рівня прожиткового мінімуму для сім`ї. У цьому ж листі зазначено про те, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 859 «Деякі питання призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі» не передбачено внесення до реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг осіб, яким не нараховано компенсаційну виплату.
За позицією позивача, такі документи є достатніми для підтвердження факту здійснення ним постійного догляду за рідним дядьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як наслідок - звільнення з військової служби на підставі абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону 
№ 2232-ХІІ.
Натомість, відмовляючи у звільненні з військової служби, в/ч НОМЕР_1 уважала, що надані позивачем документи до рапорту не є належними доказами і не підтверджують необхідність здійснення ним постійного догляду за своїм рідним дядьком.
З такою позицією відповідача погодилися й суди першої та апеляційної інстанцій та дійшли висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
З цього приводу Верховний Суд уважає за необхідне наголосити про таке.
З системного аналізу вказаного законодавства України убачається, що ані норми Закону № 2232-ХІІ, ані інші нормативно-правові акти, прийняті Урядом на виконання вимог цього закону, не визначають конкретного переліку необхідних документів, які б безумовно надавали право особі вважатися тим, хто здійснює постійний догляд за особою з інвалідністю.
Разом з цим, щодо повноважень ЛКК і медико-соціальної експертної комісії на видачу медичного висновку щодо необхідності здійснення постійного догляду, Суд зазначає таке.
Відповідно до абзацу 8 статті 1 Закону від 06 жовтня 2005 року 
№ 2961-IV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 2961-IV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), медико-соціальна експертиза - це встановлення ступеня стійкого обмеження життєдіяльності, групи інвалідності, причини і часу їх настання, а також доопрацювання та затвердження індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю (дитини з інвалідністю) в рамках стратегії компенсації на основі індивідуального реабілітаційного плану та комплексного реабілітаційного обстеження особи з обмеженням життєдіяльності.
Зі змісту статті 7 Закону № 2961-IV убачається, що положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Таке положення було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі - Положення № 1317), пункт 4 якого передбачає, що медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.
За приписами підпункту 1 пункту 11 Положення № 1317 міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні комісії визначають:
- ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;
- потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;
- потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;
- ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;
- причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;
- медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.
Відповідно до пункту 27 Положення № 1317 підставами для встановлення груп інвалідності є, зокрема: для I групи - стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, неспроможності до самообслуговування і спричиняють до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі; для ІІ групи - стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі; для III групи інвалідності - стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.
З наведеної норми слідує, що лише для І групи інвалідності властиво, що така особа потребує постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги. Тоді як, для осіб з ІІ групою інвалідності властиві функціональні порушення зі збереженням здатності до самообслуговування, які не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі; для осіб з ІІІ групою інвалідності властиві функціональні порушення, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.
Подібний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 140/12873/23.
З аналізу наведеного вбачається, що МСЕК має повноваження визначати потребу особи у сторонньому нагляді, догляді або допомозі в межах процедури проведення медико-соціальної експертизи, тобто під час встановлення (чи перегляду) інвалідності або ступеня обмеження життєдіяльності.
Водночас, відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 квітня 2008 року № 189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01 червня 2021 року № 1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункт 1 розділу III).
За приписами пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить: 1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; 2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; 3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; 4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).
Пунктом 4 розділу ІV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи: 1) форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці, відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року № 337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві»; 2) висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 березня 2021 року № 407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму, через які особа не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися». Згідно з пунктами 2, 3, 5 цієї Інструкції, висновок призначений для реєстрації порушень функцій організму, через які особа не може самостійно пересуватися та/або самообслуговуватися і потребує постійного стороннього догляду, в тому числі для реєстрації когнітивних порушень, які виникають при захворюваннях (органічні психічні розлади (F00-F09), розумова відсталість (F70-F79), порушення рухової активності (паралічі), соціальна дезадаптація тощо). Когнітивні порушення можуть спостерігатися у симптокомлексі розладів психіки та поведінки внаслідок вживання психоактивних речовин (F10-F19), шизофренії (F20), первазивних розладів психологічного розвитку (F84), нейродегенеративних захворювань (хвороба Альцгеймера, Паркінсона тощо), судинних захворювань головного мозку (інсульти, інфаркти мозку, церебральний атеросклероз), нейроінфекції, наслідків черепно-мозкової травми, новоутворень, метаболічних порушень та інтоксикацій, аутоімунних захворювань, генетичних захворювань тощо. Висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги. Висновок надається особі, яка потребує постійного стороннього догляду, або її законному представнику.
Також повноваження ЛЛК визначені в наказі Міністерства охорони здоров`я України 31 липня 2013 року № 667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання». Так, у затвердженій вказаним наказом Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (пункт 1). Висновок ЛКК надається особі, що звернулася із заявою, згідно з формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31 липня 2013 року № 667, за підписами членів ЛКК, завіреними печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК (пункт 8).
Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 120/1909/23 зауважив про недосконалість та неузгодженість термінів у нормативно-правових актах стосовно питання, яким документом підтверджується необхідність здійснення постійного догляду та який орган має право видавати цей документ. Аналізуючи повноваження МСЕК, передбачені Положенням № 1317, Суд виснував, що вона визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності. Щодо осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійно стороннього догляду, то на переконання Суду, такі повноваження віднесені до ЛКК закладу охорони здоров`я, які мають право приймати, зокрема: 1) висновок або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку; 2) висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-4/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 3) висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціального послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-2/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 4) висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу за формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31 липня 2013 року № 667.
До таких висновків Верховний Суд дійшов також у постанові від 20 листопада 2025 року у справі № 560/17590/24.
Повертаючись до спірних правовідносин, колегія суддів уважає за доцільне зазначити, що однією з важливих вимог, які встановлюються актами процесуального законодавства до судового рішення, є його законність та обґрунтованість (стаття 242 КАС України).
Разом з тим, вмотивованість судового рішення - вимога як процесуального, так і матеріального характеру, оскільки її дотримання досягається однаковою мірою як завдяки правильно організованому та структурованому процесу пошуку мотивів, так і з огляду на зміст судового рішення, повноту викладених у ньому обставин справи, доказів, мотивів учасників справи з наданням їм правової оцінки та формулюванням системно пов`язаних з такою оцінкою висновків.
За процесуального підходу дотримання вимоги щодо вмотивованості судового рішення забезпечується, головним чином, у процесі судового розгляду справи за допомогою надання відповіді на всі основні аргументи, доводи сторін та інших учасників справи, правильного застосування норм матеріального права та формулювання відповідних такій оцінці правових висновків.
Мотивування судового рішення як процес умовно можна поділити на кілька етапів:
1. Систематизація і первинне оцінювання доказів та доводів учасників справи.
Первинним джерелом інформації, що містить доводи (вимоги, міркування тощо) у справі, є позовна заява, апеляційна, касаційна скарги, інші заяви чи клопотання, подані сторонами та іншими учасниками справи. Отже, саме завданням позивача, відповідача, інших учасників справи є своєчасне та вичерпне доведення до відома судді (суду) доводів, які мають значення для правильного встановлення обставин справи, тобто об`єктивного відображення суті юридичного спору (конфлікту). 
При цьому, особливістю мотивування в адміністративному судочинстві є те, що суд не обмежений доводами учасників справи, а в силу вимог частини четвертої статті 9 КАС України вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі, щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
На цьому етапі важливим елементом правильного мотивування судового рішення є розмежування тих доводів та міркувань, які підтверджені поданими учасниками або зібраними судом доказами, тих, що не підтверджені та не потребують доведення з підстав, визначених процесуальним законом (стаття 78 КАС України), і тих, що не підтверджені доказами, але потребують доведення у встановленому порядку.
Виявлення доводів та обставин останньої групи є підставою для самостійного витребування доказів судом, якщо такі доводи мають важливе значення для прийняття законного рішення, або їх відхилення з обов`язковим обґрунтуванням підстав такого відхилення.
2. Оцінювання поданих сторонами та зібраних відповідно до вимог процесуального закону судом доказів на підтвердження або відхилення доводів та міркувань учасників справи.
Так, відповідно до статті 90 КАС України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, керуючись законом. 
Суд зауважує, що оцінювання доказів за своїм внутрішнім переконанням не означає, що цей процес повністю та виключно суб`єктивний, оскільки процесуальним законом встановлені чіткі критерії, за якими відповідні докази підлягають оцінюванню, а саме: належність, допустимість, достатність та достовірність (статті 73- 76 КАС України). При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності такого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України).
3. Встановлення об`єктивних обставин справи.
Встановлення обставин справи полягає в об`єктивізації спірних правовідносин, виявленні юридичних аспектів спору (правового конфлікту), встановленні порушених прав та інтересів позивача, інших учасників справи, що, у свою чергу, дає можливість судді (суду) визначити суб`єктний склад учасників справи (за необхідності залучити до участі у справі третіх осіб, встановити належність відповідача чи позивача тощо), перевірити обґрунтованість позовних вимог або вимог апеляційної чи касаційної скарг.
Повне та всебічне встановлення обставин справи здійснюється виключно на підставі підтверджених належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами учасників справи або таких міркувань та доводів стосовно певних обставин, які не потребують доведення. Неповне з`ясування всіх обставин, які можуть впливати на висновки в судовій справі, є підставою для скасування судового рішення (рішень) судів першої та/або апеляційної інстанцій з направленням справи на новий розгляд до відповідного суду (частина друга статті 353 КАС України).
4. Надання відповіді на доводи учасників справи.
Цей етап передбачає, що після встановлення обставин справи суд оцінює доводи учасників справи, на яких ґрунтуються їх вимоги або заперечення проти висунутих іншою стороною вимог. Відповідно до частини третьої статті 242 КАС України, суд надає оцінку всім аргументам учасників справи.
У пункті 96 рішення у справі «Вагнер та J.M.W.L. проти Люксембургу» (Wagner and J.M.W.L. v. Luxembourg, №76240/01) та у пункті 72 рішення у справі «Фабрі проти Франції» (Fabris v. France, № 16754/08) Європейський суд з прав людини підкреслив, що навіть якщо суди не зобов`язані викладати мотиви відмови стосовно кожного доводу сторін, вони не звільнені від обов`язку розглядати їх належним чином і надавати оцінку основним наданим доводам. Крім того, якщо ці доводи стосуються прав і свобод, що гарантовані Конвенцією і протоколами до неї, національні суди повинні розглядати їх в обов`язковому порядку і з особливою ретельністю, тому що йдеться про засади принципу субсидіарності.
ЄСПЛ також неодноразово наголошував, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган державної влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Suominen v. Finland), № 37801/97).
Суд констатує, що відповідач під час розгляду рапорта позивача і доданих до нього документів не конкретизував, у чому саме вбачається їх невідповідність положенням Закону № 2232-ХІІ, як і не зазначив, які саме у його розумінні документи є такими, що підтверджують обов`язок позивача здійснювати постійний догляд за його рідним дядьком - ОСОБА_2 .
Такої ж помилки допустили й суди першої та апеляційної інстанцій, оскільки надаючи перевагу одним доказам (письмовим поясненням відповідача щодо ненадання належних документів позивачем разом з рапортом) над іншими (долученими позивачем до позову копії документів, з яких убачається, що ОСОБА_2 є інвалідом І групи, потребує постійного догляду, який надає позивач), не вмотивували у судових рішення відхилення таких доказів, а лише констатували, що не встановили, а позивач не довів, що він здійснює постійний догляд за своїм рідним дядьком.
При цьому, стверджуючи про наявність у військовослужбовця обов`язків, необхідність виконання яких визначена законодавцем як підстава для звільнення з військової служби, має бути підтверджена відповідними документами, суди не встановили та не роз`яснили, які саме документи уважаються відповідними.
Більш того, колегія суддів звертає увагу, що у матеріалах справи взагалі відсутні рапорт та документи, які були подані позивачем до в\ч НОМЕР_1 , і суди не ставили питання щодо їх витребування (у тому числі, з власної ініціативи), що також свідчить про недотримання судами попередніх інстанцій вимог КАС України у частині доказування.
Таким чином, Суд уважає, що вирішуючи цей спір, суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної правової оцінки копіям документів, які позивач надав на підтвердження здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 , та чи є ці документи достатніми у розумінні нормативно-правових актів, які регулюють порядок та підстави звільнення ОСОБА_1 з військової служби відповідно до абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ. 
З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій про те, що відмовляючи у звільненні позивача з військової служби відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, Верховний Суд уважає передчасними і такими, що прийняті без повного з`ясування обставин у справі.
Що стосується твердження відповідача, яке також було враховано судами першої та апеляційної інстанцій, про ненадання позивачем доказів того, хто здійснював постійний догляд за ОСОБА_2 до моменту подання ОСОБА_1 рапорту, колегія суддів уважає недоречними, оскільки процесуальне законодавства України чітко визначає, що встановлення обставин кожної конкретної справи, доказування та надання їм оцінки судом здійснюється на момент виникнення спірних правовідносин. 
Окремо, Суд уважає за необхідне акцентувати увагу на твердженні військової частини, яке також було враховано судами попередніх інстанцій, про те, що для отримання підтвердження факту здійснення догляду за особою з інвалідністю, надавач соціальних послуг з такого догляду має бути включений до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, який на місцевому рівні ведуть виконавчі органи місцевих рад та, за заявою особи, підтверджують такий статус шляхом видачі довідки про здійснення догляду за особою з інвалідністю.
Так, пункт 6 частини першої статті 1 Закону України від 17 січня 2019 року № 2671-VIII «Про соціальні послуги» (далі - Закон № 2671-VIII) визначає, що надавачі соціальних послуг - юридичні та фізичні особи, у тому числі фізичні особи - підприємці, внесені до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг.
Реєстр надавачів та отримувачів соціальних послуг - автоматизована інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, використання, знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про надавачів та отримувачів соціальних послуг (пункт 14 частини першої статті 1 Закону № 2671-VIII).
Частина перша статті 13 цього Закону передбачає, що надавачі соціальних послуг провадять свою діяльність відповідно до законодавства про соціальні послуги, на підставі установчих та інших документів, якими визначено перелік соціальних послуг та категорії осіб, яким надаються такі послуги, за умови забезпечення їх відповідності критеріям діяльності надавачів соціальних послуг, встановленим Кабінетом Міністрів України. Надавачі соціальних послуг можуть належати до державного, комунального або недержавного секторів.
До надавачів соціальних послуг державного/комунального сектору належать надавачі соціальних послуг, утворені органами, зазначеними у частині першій статті 11 цього Закону, діяльність яких фінансується за рахунок коштів відповідного бюджету/бюджетів (частина друга статті 13). До надавачів соціальних послуг недержавного сектору належать підприємства, установи, організації, крім визначених частиною другою цієї статті, громадські об`єднання, благодійні, релігійні організації, фізичні особи-підприємці та фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності (частина третя статті 13). При цьому, фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, проходять підготовку та перепідготовку у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частин шостої, сьомої статті 13 Закону № 2671-VIII, фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є: 1) особами з інвалідністю I групи; 2) дітьми з інвалідністю; 3) громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями; 4) невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися; 5) дітьми, яким не встановлено інвалідність, але які є хворими на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежні), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дітьми, які отримали тяжку травму, потребують трансплантації органа, потребують паліативної допомоги. Перелік зазначених тяжких захворювань, розладів, травм, станів дітей, яким не встановлено інвалідність, затверджує Кабінет Міністрів України.
Фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, виплачується компенсація за догляд. Розмір компенсації за догляд фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності на непрофесійній основі, незалежно від кількості осіб, за якими здійснюється догляд, розраховується як різниця між прожитковим мінімумом на одну особу в розрахунку на місяць, встановленим законом на 1 січня календарного року, в якому надаються соціальні послуги, та середньомісячним сукупним доходом фізичної особи - надавача соціальної послуги за один квартал, який передує місяцю, що є попереднім до місяця звернення із заявою про згоду надавати соціальні послуги. Середньомісячний сукупний дохід фізичної особи - надавача соціальної послуги визначається шляхом автоматизованого обміну наявними даними між інформаційно-телекомунікаційними системами органів влади, підприємств, установ, організацій та обчислюється шляхом ділення середньомісячного сукупного доходу її сім`ї на кількість членів сім`ї, які включаються до її складу. Методика обчислення середньомісячного сукупного доходу сім`ї затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2020 року № 185 затверджено Критерії діяльності надавачів соціальних послуг. Пункт 1 цієї постанови установлює, що критерії діяльності надавачів соціальних послуг (далі - критерії) розроблено з метою встановлення єдиних вимог до надавачів соціальних послуг незалежно від форми власності та господарювання. Ці критерії не поширюються на фізичних осіб, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до Закону України «Про соціальні послуги» без провадження підприємницької діяльності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 06 жовтня 2021 року № 1040 затверджено Порядок подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду без здійснення підприємницької діяльності на професійній основі.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було надано лист Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 06 листопада 2023 року № 03-15/762, направлений на адвокатський запит від 19 жовтня 2023 року № 19/10-2023, з якого, серед іншого, убачається, що ОСОБА_1 не може бути внесений в реєстр об`єднаної звітності ПДФО та ЄСВ, як отримувач компенсаційних виплат, так як компенсаційну виплату не призначено по причині перевищення середньомісячного сукупного доходу рівня прожиткового мінімуму для сім`ї. 
У цьому ж листі зазначено про те, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 859 «Деякі питання призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі» не передбачено внесення до реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг осіб, яким не нараховано компенсаційну виплату.
Натомість, за позицією відповідача, ОСОБА_1 повинен був надати разом з рапортом відомості щодо внесення його до відповідного розділу Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг (довідку). 
Проте, суди попередніх інстанцій не дослідили цього питання і не встановили чи дійсно позивач є тим суб`єктом, який відповідає критеріям надавача соціальних послуг з обов`язковим внесенням останнього до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг.
Отже, Верховний Суд констатує, що суди попередніх інстанцій не встановили усіх фактичних обставин справи та не дослідили відповідні докази, які мають значення для правильного вирішення спору.
Водночас, обсяг повноважень суду касаційної інстанції, визначений статтею 341 КАС України, не дозволяє Суду встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
Приписами частини четвертої статті 353 КАС України передбачено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
З огляду на те, що вказані порушення під час розгляду справи допущені судом першої та апеляційної інстанцій, ці порушення неможливо виправити в суді касаційної інстанції, то рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові і встановити зазначені в ній обставини, що стосуються обсягу та змісту спірних правовідносин і охоплюються предметом доказування, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність підстав, наведених у статті 139 КАС України, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу адвоката Соника Василя Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2024 року скасувати.
Справу направити на новий розгляд до Тернопільського окружного адміністративного суду.
Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя В. Е. Мацедонська

Судді: М. В. Білак

М. І. Смокович