ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

03 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 757/61704/21-ц 
провадження № 61 -12662св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Національний банк України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року у складі судді Григоренко І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 05 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Оніщук М. І., Шебуєва В. А., Кафідова 0. В,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного банку України (далі - НБУ), у якому просив:

стягнути з НБУ на його користь у відшкодування упущеної вигоди 13 % річних на суму 2 100,00 грн за період з 13 травня 2021 року до фактичного виконання рішення;

стягнути з НБУ на його користь 1 000 000,00 грн у відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року, у справі №761/14537/15-ц заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 100,00 грн.

12 січня 2021 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 761/14537/15-ц з примусового виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року, з яким позивач звернувся до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Повідомленням старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шеремета О. В. від 18 січня 2021 року виконавчий лист № 761/14537/15-ц, виданий Шевченківським районним судом м. Києва 12 січня 2021 року, було повернуто стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 4 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

В подальшому ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року, у справі № 761/1453715-ц визнано протиправними та скасовано рішення державного виконавця від 18 січня 2021 року у формі повідомлення про повернення без прийняття до виконання виконавчого листа № 761/14537/15-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 12 січня 2021 року, та зобов`язано орган державної виконавчої служби прийняти до виконання виконавчий лист, відкрити виконавче провадження та вчинити усі необхідні та передбачені законом виконавчі та інші дії, спрямовані на своєчасне і в повному обсязі виконання судового рішення.

Постановою старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шеремета О. В. від 09 квітня 2021 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 за виконавчим листом № 761/14537/15-ц, виданим Шевченківським районним судом м. Києва 12 січня 2021 року, з примусового виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року у справі №761/14537/15-ц.

З метою виконання зазначеного виконавчого документа, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, державним виконавцем було направлено платіжну вимогу № НОМЕР_2-32 від 28 квітня 2021 року на примусове списання коштів до НБУ як банку, який згідно із законом обслуговує банківські рахунки неплатоспроможного банку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Однак, НБУ листом від 12 травня 2021 року за № 55-0007/40817 повернув зазначену платіжну вимогу без виконання, посилаючись на положення пункту 10 глави 1 розділу VI Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 16 серпня 2006 року № 320.

На думку ОСОБА_1 , відповідач у порушення вимог пункту 15 частини першої статті 42 Закону України «Про Національний банк України» відмовив державному виконавцю у безспірному списанні коштів з рахунку неплатоспроможного банку на примусове виконання судового рішення, чим заподіяв йому, як стягувачу, майнової та немайнової шкоди.

У заяві про прийняття виконавчого листа до виконання, відкриття виконавчого провадження, з якою позивач звернувся до органу державної виконавчої служби, було зазначено його ощадний рахунок в ПАТ «Альфа-Банк». Водночас, згідно з пунктами 5, 6 угоди від 06 листопада 2015 року № TDRC000013711, укладеної між позивачем та ПАТ «Альфа-Банк», за вказаним банківським рахунком' банк щомісяця нараховує та виплачує відсотки на залишок за цим рахунком за ставкою 13 %.

Якби відповідач виконав платіжну вимогу державного виконавця, а не повернув би її без виконання 12 травня 2021 року, то з цього моменту почалось нарахування та виплата процентів у розмірі 13 % річних на суму 2 100,00 грн за договором № TDRC000013711 від 06 листопада 2015 року.

Разом із тим, 25 листопада 2022 року виконавче провадження № НОМЕР_2 було закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з виконанням судового рішення у повному обсязі згідно з виконавчим документом, про що державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, а 29 листопада 2022 року на рахунок позивача надійшли грошові кошти за вказаним виконавчим провадженням.

Отже, у випадку не порушення НБУ права позивача, останній отримав би прибуток у розмірі 13 % річних на суму 2 100,00 грн з дня, наступного за днем 12 травня 2021 року до дня фактичного виконання 29 листопада 2022 року, а саме 423,34 грн.

За таких обставин, ухвалене на його користь судове рішення у цивільній справі № 761/14537/15-ц, яке набрало законної сили, залишалось не виконаним 566 днів, оскільки відповідач протиправно перешкодив його виконанню.

У зв`язку з цим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає упущена вигода у розмірі 423,34 грн.

Крім того, позивач вважає, що незаконними діями відповідача йому була спричинена моральна шкода, розмір якої визначив у сумі 1 000 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду. м. Києва від 16 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності в діях відповідача протиправної поведінки.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 05 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

При цьому суд апеляційної інстанції врахував, що позивач є стягувачем у виконавчому провадженні та за його заявою було відкрито виконавче провадження, в межах якого державний виконавець направив до НБУ платіжну інструкцію. Позивач не є особою, яка зверталась безпосередньо до НБУ щодо виконання рішення суду.

Таким чином, позивач як стягувач у виконавчому провадженні має право захищати свої права відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» у порядку судового контролю за виконанням судових рішень.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

14 вересня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 вересня 2024 року.

У поданій касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

04 жовтня 2024 року представник НБУ - Голева О. Я. подала до Верховного Суду через систему «Електронний суд» відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

16 жовтня 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2025 року зупинено касаційне провадження у справі №  757/61704/21-ц (провадження № 61-12662св24) до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 757/34767/23 (провадження № 61-9435сво24).
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2026 року поновлено касаційне провадження у справі № 757/61704/21-ц (провадження № 61-12662св24).
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Судами встановлено, що 12 січня 2021 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 761/14537/15-ц на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року у справі №761/14537/15-ц про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у сумі 2 100,00 грн.

Повідомленням старшого державного виконавця Шевченківського районного ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шеремета О. В. від 18 січня 2021 року виконавчий лист №761/14537/15-ц, виданий Шевченківським районним судом м. Києва 12 січня 2021 року, було повернуто стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 4 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року, у справі № 761/14537/15-ц визнано протиправними та скасовано рішення державного виконавця від 18 січня 2021 року у формі повідомлення про повернення без прийняття до виконання виконавчого листа №761/14537/15-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 12 січня 2021 року, та зобов`язано орган державної виконавчої служби прийняти до виконання виконавчий лист, відкрити виконавче провадження та вчинити усі необхідні та передбачені законом виконавчі та інші дії, спрямовані на своєчасне і в повному обсязі виконання судового рішення.

Постановою старшого державного виконавця Шевченківського районного ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шеремета О. В. від 09 квітня 2021 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 за виконавчим листом № 761/14537/15-ц, виданим Шевченківським районним судом м. Києва 12 січня 2021 року, з примусового виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року у справі № 761/14537/15-ц.

Цього ж дня, 09 квітня 2021 року, старшим державним виконавцем Шевченківського районного ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Київ) Шереметом О. В. надіслано на адресу Шевченківського районного суду м. Києва, державного виконавця ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялого М. Г., AT «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 для виконання та до відома постанову про відкриття виконавчого провадження від 09 квітня 2021 року, винесену при примусовому виконанні виконавчого листа №761/14537/15ц від 12 січня 2021 року, виданого Шевченківським районним судом.

З метою виконання зазначеного виконавчого документа державним виконавцем було направлено платіжну вимогу № НОМЕР_2-32 від 28 квітня 2021 року на примусове списання коштів до НБУ. Платником у вказаному платіжному документі зазначено ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

НБУ листом від 12 травня 2021 року за № 55-0007/40817 повернув зазначену платіжну вимогу без виконання, посилаючись на положення пункту 10 глави 1 розділу VI Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 16 серпня 2006 року за № 320, оскільки у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відкликано банківську ліцензію та розпочато ліквідацію банку на підставі постанови Правління НБУ від 17 грудня 2015 року № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 грудня 2015 року №230.

25 листопада 2022 року виконавче провадження № НОМЕР_2 було закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з виконанням судового рішення у повному обсязі згідно з виконавчим документом про що державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Також встановлено, що 06 листопада 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» прийняло пропозицію ОСОБА_1 на укладення угоди на розміщення вкладу та відкрило вкладнику депозитний рахунок № НОМЕР_1 , прийнявши від вкладника грошові кошти у якості вкладу, про що свідчить акцепт на укладення угоди на розміщення вкладу № TDRC000013711.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті З ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають не у повному обсязі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. 

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України). 

Касаційний суд вже зауважував, що право на судовий захист є гарантією реалізації прав і свобод. Стаття 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі якщо це рішення не виконується. Очевидно, що виконання судового рішення є складовою права кожного на судовий захист і охоплює собою, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави, територіальних громад. Обов`язкове виконання судового рішення є остаточною умовою здійснення конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та поновлення захищених судом прав і свобод, інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави, територіальних громад. Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати як принципу верховенства права, так і справедливості, та гарантувати конституційне право на судовий захист. Тлумачення «права на суд» обумовлює сприйняття виконавчого документа в контексті конституційних гарантій реального та ефективного забезпечення обов`язковості судового рішення як конституційної цінності та частини судового рішення, а тому порушення обов`язковості судового рішення є неприпустимим та підриває авторитет держави Україна як правової (постанова Верховного Суду від 10 січня 2025 року в справі № 132/926/16-ц).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року№ 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону № 1404-VIII).

У випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються органами доходів і зборів, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. Органи та установи, зазначені в частинах першій-третій цієї статті, не є органами примусового виконання (стаття 6 Закону № 1404-VIII).

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19 (провадження № 12-53гс20), правовий режим НБУ також характеризується подвійною правовою природою: з одного боку, він є органом, уповноваженим здійснювати державне управління у сфері банківської діяльності, а з іншого - банківською установою, яка здійснює банківські операції.

Згідно з пунктами 15, 16 частини першої статті 42 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року № 679-XIV (далі - Закон №679-XIV) НБУ для забезпечення виконання покладених на нього функцій, зокрема, веде рахунки Фонду, а також здійснює безспірне стягнення коштів з рахунків своїх клієнтів відповідно до законодавства України, в тому числі за рішенням суду. Отже, за змістом вказаних положень НБУ наділений компетенцією як банківська установа на списання коштів з рахунку Фонду на виконання рішення суду як обслуговуючий банк, який веде рахунки Фонду як клієнта.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року№ 4452-VI (далі - Закон № 4452-VI) Фонд є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності. Кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для: 1) виплати гарантованої суми відшкодування вкладникам коштів за вкладами відповідно до цього Закону; 2) покриття витрат, пов`язаних з виконанням покладених на Фонд функцій та повноважень, зокрема, пов`язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду; 2-1) погашення облігацій і виплата доходів за ними (сплата векселів), враховуючи витрати, пов`язані з їх розміщенням (видачею); 2-2) покриття витрат, пов`язаних із залученими Фондом кредитами; 3) забезпечення поточної діяльності Фонду, утримання його апарату, розвитку його матеріально-технічної бази в межах кошторису витрат, затвердженого адміністративною радою Фонду; 4) надання фінансової підтримки приймаючому або перехідному банку; 7) надання кредиту перехідному банку, створеному з метою, визначеною пунктом 2 частини двадцятої статті 42 цього Закону, на підставі рішення Кабінету Міністрів України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку у спосіб, визначений пунктом 4 частини другої статті 39 цього Закону, у порядку та на умовах, визначених нормативно-правовими актами Фонду; 8) формування статутного капіталу перехідного банку; 10) повернення гарантійних внесків, перерахованих учасниками відкритого конкурсу у випадках, передбачених цим Законом; 11) здійснення перерахувань до Державного бюджету України за рішенням виконавчої дирекції Фонду відповідно до цього Закону. На майно, у тому числі кошти, Фонду не може бути накладений арешт, а також застосовані способи забезпечення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 5002-17/1718-2011 (провадження № 12-4гс23) вказано, що «7.20. Конституційний Суд України зазначив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин сьомої, дев`ятої, пункту 2 частини шістнадцятої статті 236-8 Кримінально-процесуального кодексу України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009); 7.21. Отже, правова проблема, яка постала в цій справі, полягає у тому, що суб`єкт правовідносин з виконання судового рішення в ліквідаційній процедурі банку (особа, уповноважена ФГВО на ліквідацію банку) відмовився виконати рішення суду про вчинення певних дій з перерахування коштів як таких, що є витратами банку, пов`язаними з веденням ліквідаційної процедури, а Законом № 1404-VIIІ не передбачено механізму виконання таких рішень державним виконавцем; 7.30. Відповідно до пункту 8 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4452-VI (в редакції, чинній на момент звернення стягувача до відділу ДВС із заявою про виконання виконавчого документа) законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що йому не суперечить; 7.31. Тобто у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, зобов`язань перед його кредиторами, приписи Закону № 4452-VI є спеціальними відносно приписів інших нормативних актів, що регулюють відповідні правовідносини. Подібна правова позиція щодо пріоритетності норм Закону № 4452-VI (тут і далі - у редакції на час звернення стягувача до державного виконавця) відносно інших законодавчих актів України під час розгляду спору в правовідносинах з банком була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 13 березня 2018 року у справі № 910/23398/16, від 29 серпня 2018 року у справі № 127/10129/17, від 23 січня 2019 року у справі № 761/2512/18, від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17; 7.35. Рішеннями судів у цій справі ліквідатора банку зобов`язано оплатити частину послуг ліквідатора позичальника як таких, що є витратами, пов`язаними з належним проведенням ліквідаційної процедури самого банку, з огляду на обов`язок ліквідатора банку вживати заходів щодо повернення своїх активів, а поза межами участі банку у справі про банкрутство позичальника стягнення таких активів є неможливим з урахуванням часткового стягнення дебіторської заборгованості на користь неплатоспроможного банку. Таке рішення залишено в силі постановами судів апеляційної та касаційної інстанцій. Отже, воно не може ставитися під сумнів під час розгляду скарги на дії державного виконавця стороною (боржником), щодо якої його прийнято; 7.36. Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо НБУ прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника (пункт 4 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VІІІ); 7.37. Велика Палата Верховного Суду бере до уваги зазначену правову норму та вважає, що вона має застосовуватися імперативно щодо всіх конкурсних вимог кредиторів неплатоспроможного банку, оскільки Закон № 4452-VІ визначає спеціальні процедури задоволення конкурсних вимог неплатоспроможного банку у відповідній черговості; 7.38. Разом з тим, якщо існують судові рішення, які набрали законної сили, щодо зобов`язання до вчинення ліквідатором банку певних дій з погашення вимог, які виникли як поточні в ліквідаційній процедурі до неплатоспроможного банку, і такий ліквідатор відмовляється в добровільному порядку виконати такі рішення, стягувач не може бути позбавлений конституційного права на виконання судового рішення. З огляду на таке повернення державним виконавцем без прийняття до виконання виконавчого документа стягувачу буде незаконним».

У постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 204/5711/14 (провадження № 61-3149св22) зазначено: «Відповідно до пункту 6.8 глави 6 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2 (далі - Положення), оплата витрат, пов`язаних зі здійсненням ліквідації, здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат банку, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду. До цих витрат, зокрема, належать витрати на сплату судового збору. Отже, згідно зі Законом № 4452-VI та Положенням до повноважень Фонду належить затвердження відповідного кошторису витрат, в тому числі включення до цього кошторису витрат на оплату судового збору. Таким чином, перебування банку у ліквідаційній процедурі не свідчить про неможливість сплати Фондом гарантування вкладів фізичних осіб судового збору та не позбавляє його обов`язку щодо його сплати у встановленому порядку та розмірі, а також інших судових витрат».

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 02 березня 2026 рокуу справі № 757/34767/23(провадження № 61-9435сво24) дійшла висновку, що стаття 20 Закону № 4452-VI не встановлює умов, за яких до Фонду як юридичної особи публічного права можуть бути застосовні обмеження / заборони / відтермінування виконання судового рішення, яке набрало законної сили та відповідно до якого з Фонду підлягає стягненню сума на відшкодування судових витрат, понесених фізичною особою. Будь-які інші закони не містять норм, які б звільняли Фонд від обов`язку відшкодувати за рахунок банку, який перебуває в процедурі ліквідації, або Фонду судових витрат, стягнених судовим рішенням, що набрало законної сили. Вимога державного виконавця про виконання судового рішення, зокрема щодо стягнення з Фонду судових витрат шляхом списання НБУ коштів з рахунку Фонду, є обов`язковою для виконання на всій території України та не може бути повернена НБУ без виконання на підставі статті 20 Закону № 4452-VI. Отже, НБУ як банк, який відповідно до положень статті 6 Закону № 1404-VIII є фінансовою установою, що виконує рішення щодо стягнення коштів, неправомірно повернув виконавчий документ без списання коштів на підставі статті 20 Закону № 4452-VI. Вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди не можуть розглядатися у порядку, передбаченому для здійснення судового контролю за виконанням судових рішень.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що ухвалене на його користь судове рішення у цивільній справі № 761/14537/15-ц, яке набрало законної сили, залишалось не виконаним 566 днів, оскільки відповідач протиправно перешкодив його виконанню, у порушення вимог пункту 15 частини першої статті 42 Закону України «Про Національний банк України» відмовив державному виконавцю у безспірному списанні коштів з рахунку неплатоспроможного банку на примусове виконання судового рішення, чим заподіяв йому, як стягувачу, майнової та немайнової шкоди, тому просив стягнути з відповідача на його користь упущену вигоду у розмірі 423,34 грн та моральну шкоду у сумі 1 000 000,00 грн. 

Щодо позовної вимоги про відшкодування упущеної вигоди

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право (частини перша-третя статті 22 ЦК України).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення таких збитків, як упущена вигода необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення відповідальність з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди не настає (постанови Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14).

Верховний Суд зазначав, зокрема, щопред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків (постанова Верховного Суду у справі № 378/631/22 від 01 квітня 2024 року (провадження № 61-18190св23)). 

Позивач (кредитор) має довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), постанови Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Позивач, звертаючись до суду, повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків (упущеної вигоди), але і підтвердити їх документально. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду від 17 січня 2023 року у справі № 910/2488/21, від 11 квітня 2023 року у cправі № 910/16330/21). 

У разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном (постанова Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій та шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

У справі, що переглядаєтьсяпозивач посилається на те, що мав правомірні очікування на прибуток у розмірі 13 % річних на суму 2 100,00 грн, яка мала бути перерахована на банківський депозитний рахунок позивача, оскільки за належно виконаної платіжної вимоги з 28 квітня 2021 року мало початися нарахування та виплата процентів.

Суди відмовили у задоволенні цієї позовної вимоги, пославшись на те, що дії НБУ, пов`язані з поверненням платіжної інструкції від 28 квітня 2021 року, є правомірними.

Разом з тим, суди не встановили і матеріали справи не містять доказів взаємозв`язку виплат з депозитного рахунку позивача із неперерахованими йому коштами у сумі 2 100,00 грн на виконання НБУ платіжної інструкції на примусове списання коштів, які б свідчили про наявність різниці між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим доходом та вже наявним майном позивача.

Таким чином, позивач не довів, що міг і повинен був отримати доходи понад 2100,00 грн у разі перерахування відповідачем 2100,00 грн на виконання платіжної інструкції на примусове списання коштів, але з вини НБУ такі кошти (упущену вигоду) не отримав, а саме лише посилання на абстрактну можливість їх отримання не свідчить про наявність упущеної вигоди.

За таких обставин колегія суддівВерховного Суду погоджується з висновками судів про відмову у задоволенні позову в цій частині, водночас з мотивів, викладених у цій постанові.

До подібних висновків дійшов Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 березня 2026 року у справі № 757/34767/23 зі схожими фактичними обставинами та суб`єктним складом.

Щодо позовної вимоги про компенсацію моральної шкоди

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення змісту статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». 

Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22).

За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. 

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути:1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, це рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. 

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. 

Під час визначення компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквівалента. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжито термін «інші обставини, які мають істотне значення», саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

У справі, що переглядається, з огляду на характер порушеного права та обсяг, глибину і тривалість завданих душевних страждань, з урахуванням загальних засад цивільного права позивач вважав розумним та справедливим стягнення компенсації з відповідача на відшкодування моральної шкоди, яку визначив у 1 000 000,00 грн. 

Встановлені обставини і зміст позовних вимог позивача свідчать про обґрунтованість його вимог про компенсацію моральної шкоди. Заперечення права на компенсацію моральної шкоди особі внаслідок дії НБУ щодо повернення платіжної інструкції від 28 квітня 2021року про виконання рішення суду про стягнення судових витрат на користь позивача у розмірі 2 100,00 грн суперечить здоровому глузду та справедливості.

Разом із тим, колегія суддів наголошує, що позивач не мотивував розмір компенсації моральної шкоди у 1 000 000,00 грн. Тому суд касаційної інстанції у цій справі під час визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди враховує, що її завдано внаслідок дії НБУ щодо повернення платіжної інструкції від 28 квітня 2021 року про виконання рішення суду про стягнення судових витрат на користь позивача у розмірі 2 100,00 грн, вимоги здорового глузду та справедливості, а тому Верховний Суд робить висновок про наявність підстав для стягнення на користь позивача 2 100,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин оскаржувані судові рішення у частині позовної вимоги про компенсацію моральної шкоди належить скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

До подібних висновків дійшов Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 березня 2026 року у справі № 757/34767/23 зі схожими фактичними обставинами та суб`єктним складом.

Водночас колегія суддіввважає помилковими посилання апеляційного суду на те, що дії НБУ, пов`язані з поверненням платіжної вимоги державного виконавця, повинні бути оскаржені позивачем у порядку судового контролю за виконанням судових рішень, з наступних підстав. 

Відповідно до положень статті 6 Закону № 1404-VIII НБУ - не є органом примусового виконання судових рішень, а його компетенція у спірних правовідносинах обмежується списанням коштів з рахунку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на виконання рішення суду як обслуговуючим банком, який веде рахунки цього Фонду.

Отже, дії НБУ щодо повернення платіжної інструкції без виконання з відповідною поміткою не охоплюються процедурою судового контролю за виконанням судових рішень у цивільних справах, де суд розглядає скарги на рішення, дії або бездіяльність лише державного виконавця / іншої посадової особи органу державної виконавчої служби / приватного виконавця під час виконання судового рішення, на протиправність яких позивач у цій справі не посилається. 

Розгляд вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю НБУ у порядку виконання судових рішень, ухвалених у порядку цивільного судочинства, у статті 447 ЦПК України (стаття 447-1 ЦПК України на час розгляду справи в суді касаційної інстанції) не передбачений.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2023 року у справі № 216/5508/20.

Щодо клопотання позивача про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Заявник у касаційній скарзі заявив про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зазначивши, що ця справа містить виключну правову проблему в розумінні частини п`ятої статті 403 ЦПК України, яка полягає у вирішенні колізії (конфлікту) між конституційними нормами прямої дії щодо обов`язковості виконання судових рішень та спеціальною й імперативною нормою пункту 15 частини першої статті 42 Закону України «Про Національний банк України», з однієї сторони, та неоднозначно витлумаченими нормами Закону України «Про систему гарантування вкладі фізичних осіб», з іншої сторони.

Згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від ЗО жовтня 2018 року у справі № 757/172/1 б-ц, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням змісту спірних правовідносин та їх предмета правового регулювання, оцінює наявність виключної правової проблеми та необхідність передачі справи для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Проаналізувавши зазначені заявником підстави, якими позивач обґрунтовує необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку про відсутність у спірних відносинах виключної правової проблеми, такі правовідносини врегульовано нормами права та в повній мірі дозволяють вирішити спір.

Тому таке клопотання задоволенню не підлягає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частинами першою-третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У зв`язку з цим, Верховний Суд вважає за необхідне рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовної вимоги про компенсацію моральної шкоди скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до НБУ про компенсацію моральної шкоди задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача 2 100,00 грн компенсації моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до НБУ про компенсацію моральної шкоди відмовити.Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 вересня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування упущеної вигоди змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 вересня 2024 року в частині вирішення позовної вимоги про компенсацію моральної шкоди скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 2 100,00 грн компенсації моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до Національного банку України про компенсацію моральної шкоди відмовити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 вересня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування упущеної вигоди змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: І. А. Воробйова 

А. Ю. Зайцев 

Є. В. Коротенко 

В. М. Коротун