Справа № 385/487/26 
Провадження № 2/385/266/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
27.05.2026 року        м. Гайворон
Гайворонський районний суд Кіровоградської області в складі головуючого судді Венгрина М. В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, 
ВСТАНОВИВ: 
ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» через систему «Електронний суд» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 15790,48 грн заборгованості за договором про споживчий кредит № 191109 від 08.07.2025, що укладений між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 , з яких 9460,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 5909,48 грн – заборгованість за процентами, 601,00 грн - заборгованість за комісією та судові витрати по справі.
стислий виклад позиції сторін
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08.07.2025 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 191109 на суму 9460,00 грн, у формі електронного документа з використанням електронного підпису, відповідно до умов якого кредитор надав відповідачці грошові кошти на платіжну картку № НОМЕР_1 хх-хххх-6913, а відповідачка зобов`язалась повернути наданий кредит у повному обсязі та сплатити відсотки за його користування і комісію. 10.10.2025 ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та Позивач уклали Договір факторингу №10102025 відповідно до умов якого Позивачу відступлено право грошової вимоги до Відповідачки за Кредитним договором.Відповідно до Реєстру прав вимоги№ 3 до договору факторингу №10102025 від ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» до Позивача перейшло право вимоги до Відповідачки.Оскільки відповідачка належним чином не виконувала свого зобов`язання щодо повернення коштів у нього виникла заборгованість, на момент подання позовної заяви, за Кредитним договором №191109 від 08.07.2025 у неї наявна заборгованість, яку позивач просить стягнути в судовому порядку
ОСОБА_2 у поданому її представником - адвокатом Волощуком В. В. відзиві, просила відмовити в задоволенні позову. Обґрунтовувала свою позицію тим, що договорів з ТОВ “ФК “Кредіплюс” не укладала. Договір не містить підпису відповідача, в ньому наявні відмітки про накладення клієнтом ецп без зазначення системи належності та протоколу цифрового підпису, що підтверджує належність підпису конкретній особі; не надано відомостей про сертифікацію ключа ецп, відомостей про особистий ключ підписувача. Крім розрахунку заборгованості інших доказів існування боргу та його розміру позивач не надав. Незрозумілими є відсотки, вимоги по штрафу, комісією за кредитом, який відповідачка не брала. Позивачем не надано належних доказів надходження на картковий рахунок відповідачки грошових коштів в розмірі 9460 грн. Розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом, а виписки по рахунку позивач не надав. Таким чином позивач не надав доказів перерахування кредитних коштів відповідачці, не довів наявність дійсної заборгованості. Також просила стягнути з позивача судові витрати на свою користь. 
У відповіді на відзив позивач зазначив, що перед прийняттям рішення про видачу кредитних коштів та укладення договору перевірило не лише особисті дані відповідачки з метою ідентифікації, а і платіжну картку на належність її відповідачці. Без верифікації, здійснення входу на сайт товариства, отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс повідомлення кредитний договір не був би укладений. Електронний одноразовий ідентифікатор3ed4bbdf відправлено на номер 0969532307 відповідачки та введено нею 08.07.2025 о 17:49:14, що підтверджується на кожній сторінці індивідуальної частини договору. Витрати відповідачки на правничу допомогу в розмірі 282880 грн є необґрунтованими.
Інших передбачених ЦПК України заяв по суті справи від її учасників до суду не надходило.
Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі
Ухвалою судді від 27.03.2026 задоволено заяву судді Панасюка І. В. про самовідвід.
Ухвалою судді від03.04.2026відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів.
06.04.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву.
07.04.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив.
Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.
Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись.
Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке
Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У свою чергу, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України.
Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з ч. 2, 3 та 8 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» за пред`явленими позовними вимогами цивільного характеру, а також причетність до порушення таких його прав відповідачки, встановив наступне.
Релевантні норми і джерела права, застосовані судом при ухваленні рішення
Згідно з положеннями ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
За змістом ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, з-поміж іншого, договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
У свою чергу системний аналіз статей 524-526, 533-535 ЦК України дає підстави стверджувати про те, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Порушенням зобов`язання, як встановлено у ч. 1 ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України та ГК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому у ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому у ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно ч. 1 ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
В силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1ст. 516 ЦК України).
Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із оцінкою відповідних доказів, мотиви суду
Судом установлено, що відповідачка ОСОБА_1 звернулась до ТОВ «ФК «Кредіплюс» із Заявою на видачу кредиту №100859311 від 08.07.2025, яка 08.07.202515:24:43 підписана  ОСОБА_1 ідентифікатором b8ab6e2b (а.с.36).
08.07.2025 о 15:24:43 відповідачка ОСОБА_1 підписала ідентифікатором b8ab6e2b Паспорт споживчого кредиту. Слід зазначити, що таке суд вважає виключно виконанням кредитодавцем вимог Закону України “Про споживче кредитування” перед укладенням кредитного договору.
08.07.2025 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 191109(а.с. 26-29).
Із змісту договору про споживчий кредит (індивідуальна частина) убачається, що 08.07.2025 між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та  ОСОБА_1  укладено кредитний договір №191109, шляхом підписання електронним підписом НОМЕР_2 . За умовами договору Товариство строком на 98 днів, тобто до 14.10.2025, надало відповідачці кредит у розмірі 9460,00 грн, з яких 7000,40 грн надається на № картки позичальника НОМЕР_3 , а 2459,60 грн - шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно п. 2.5 індивідуальної частини (п. 2.2.1); проценти нараховуються з фіксованою ставкою 360% річних (п. 2.3); знижений розмір комісії за управління та обслуговування кредиту складає 1,00 грн, стандартний - 100,00 грн (п. 2.4); комісія за надання кредиту складає 2459,60 грн, що нараховується та сплачується в день укладення договору за ставкою 26 % від суми кредиту (п. 2.5), строк на який надається кредит встановлюється графіком платежів, періодичність сплати кредиту, процентів, комісії - 1 раз на 2 тижні, конкретні дати вказані в графіку (п. 2.6.1); денна процентна ставка 0,9035 % (п. 2.7.1). П. 2.10 встановлено умови щодо нарахування штрафів.
З графіку платежів (а.с. 29, зворот), що є додатком до договору, вбачається, що погашення кредиту здійснюється за 7 платежів, останній - 14.10.2025, загальна вартість кредиту 17836,08 грн.
На виконання умов Кредитного договору, 08.07.2025 Первісний кредитор ініціював переказ коштів безготівковим зарахуванням на платіжну картку  ОСОБА_1 № НОМЕР_4 , що підтверджується довідкою про перерахування коштів (а.с. 50-51) та листом АТ КБ “Приватбанк” від 20.04.2026, за яким на ім`я  ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_5 ) банком емітовано банківську картку № НОМЕР_6 , на яку 08.07.2025 було зараховано платіж 7000,40 грн; номер телефону НОМЕР_7 є фінансовим номером, який знаходиться в анкетних даних  ОСОБА_1 , а також випискою по рахунку ОСОБА_1 долученою до листа АТ КБ “Приватбанк”, згідно якої 08.07.2025 на даний рахунок зараховано 7000,40 грн, деталі операції - CASH2CARD А2С EASYCASH.
Суд вважає такі докази в сукупностіналежними, допустимими та достатніми для доведення факту надання кредиту в сумі та в строк відповідно до умов договору.
10.10.2025 ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та Позивач уклали Договір факторингу №10102025 (а.с. 58-60).
Відповідно до п. 1.3. Договору факторингу встановлено, що «Право вимоги`означає всі права Клієнта за Кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до Боржників по сплаті суми Боргу за Кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Згідно п. 1.5. Договору факторингу погоджено, що «Реєстр прав вимог» - означає перелік Прав вимог до Боржників, що відступається за цим Договором. Форма Реєстру прав вимог наведена в Додатку №1 до цього Договору.
Пунктом 2.1. Договору факторингу встановлено, що Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.
Відповідно до п. 4.1. Договору факторингу погоджено, що право вимоги переходить від Клієнта до Фактора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимог та Акту приймання-передачі Реєстру, по формі встановленій у відповідних Додатках.
Відповідно до витягу Реєстру прав вимог № 3 від 03.12.2025, що є додатком до Договору Факторингу №10102025 та Акту приймання-передачі Реєстру прав вимог № 3 від 03.12.2025 до Договору факторингу №10102025 від 10.10.2025 (а.с. 7, 8), до Позивача перейшло право вимоги до  ОСОБА_1 за кредитним договором № 191109 в сумі 17370,48 грн.
З платіжної інструкції № 745 від 09.12.2025 вбачається, що ТОВ «Юніт Капітал» сплатило ТОВ «ФК «Кредіплюс» кошти за відступлення прав вимоги за договором факторингу № 10102025 (а.с. 9).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Частиною 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Таким чином, судом встановлено, що право вимоги за кредитним договором № 191109 від 08.07.2025 перейшло від ТОВ «ФК «Кредіплюс» до позивача ТОВ «Юніт Капітал».
Суд при цьому зауважує, що згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. А у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Та вказує, що аргументів щодо недійсності правочинів стороною відповідача не заявлялось.
Надані позивачем докази, окрім правил надання грошових коштів у позику та Умов договору про споживчий кредит (публічна частина), суд вважає належними, достатніми, допустимими, які є логічно пов`язаними та доводять обставини, що підлягають доказуванню в даній справі.
Правила надання грошових коштів у кредитта Умови договору про споживчий кредит (публічна частина) суд до уваги не бере, як такі, що не містять підпису відповідачки, а отже позивач не довів, що саме з цією редакцією правил була ОСОБА_3 при укладенні кредитного договору.
Підписання індивідуальної частини договору електронним підписомвідповідно до вимог законодавства є належним та допустимим доказом укладення правочину між сторонами. Вказання в такому персональних даних відповідачки ОСОБА_1 , реквізитів паспорта, адреси реєстрації, РНОКПП, номера телефону та банківської карти спростовує сумніви суду щодо того, що саме ОСОБА_1 вказала такі при укладенні кредитного договору. Крім того саме на дану картку були перераховані кошти в день, в розмірі, що обумовлені в договорі.
Виходячи з наведеного суд вважає, що позивач довів належними та допустимими доказами факт укладення кредитного договору та умови такого, а відповідачка такого не спростувала.
Суд відхиляє аргументи позивачки про неукладення кредитного договору виходячи з того, що вона не спростувала факт підписання нею такого - не заявляла клопотань про витребування оригіналу такого, призначення судової експертизи, а цивільне судочинство здійснюється на принципах змагальності та диспозитивності.
В договорі та додатку до нього (графік платежів) сторони також обумовили умови та розмір, строки погашення щодо тіла кредиту, процентів, комісії. Такі відповідають заявленим позовним вимогам. Тому суд не бере до уваги покликання відповідачки про незрозумілість розрахунку відсотків та комісії. Крім того суд відхиляє заперечення відповідачки щодо ненадання позивачем доказів надання коштів в кредит, оскільки за клопотанням позивача, що подане з позовною заявою було витребувано відповідні докази з банківської установи (виписку по рахунку), яка є первинним бухгалтерським документом та підтверджує отримання кредитних коштів в порядку, розмірі та в строк, що обумовлені договором.
З картки обліку виконання договору№ 191109  ОСОБА_1 , що надана TOB «ФК «Кредіплюс», вбачається, що  ОСОБА_1 коштів на погашення кредиту за договором не вносила (а.с. 10). 
З виписки з особового рахунку за кредитним договором вбачається, що розмір заборгованості ОСОБА_1 17370,48 грн, з яких: 9460,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 5909,48 грн – заборгованість за процентами, 601,00 грн - заборгованість за комісією, 1800,00 грн - заборгованість за штрафними санкціями. Станом на 20.02.2026 така не погашена (а.с. 12).
Відповідачка заперечень щодо розрахунку, контррозрахунку не надала. 
Суд перевірив надані розрахунки заборгованості, які відповідають один одному, умовам кредитного договору та погоджується з такими.
Так суд вважає вірними нарахування заборгованості за тілом кредиту, процентами та комісією.
При цьому суду зауважує, що 10.06.2017 набув чинностіЗакон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим уЗаконі України «Про захист прав споживачів»текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечитьЗакону України «Про споживче кредитування».
Положення частин 1, 2, 5статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»з набуттям чинностіЗакону України «Про споживче кредитування»залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першоїстатті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другоюстатті 8 Закону України «Про споживче кредитування»до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже,Закон України «Про споживче кредитування»передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинностіЗаконом України «Про споживче кредитування»щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження №61-4202сво22).
Таким чином, виходячи з наведеного, така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідачки (в тому числі і в судовому порядку).
Включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту, а також подальше витребування нарахованої комісії позивачем з відповідачки, суд вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.
Таким чином суд вважає обґрунтованим нарахування комісії, положення щодо чого встановлено в кредитному договорі та погоджується з розміром такої.
Суд зауважує, що позивач не заявляв вимог про стягнення 1400 грн заборгованості за штрафними санкціями, вказує, що згідно з пунктом 18розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Україниу період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеноїстаттею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установивши, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, враховуючи, що позивач довів неповернення відповідачем в повному обсязі тіла кредиту, процентів та комісії суд доходить висновку, що позов слід задоволити в повному обсязі.
Розподіл судових витрат
Згідно положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 2662,40 грн.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Надання позивачу оплатної правничої допомоги підтверджується доказами - договором про надання правничої допомоги № 20/01/26-02 від 20.01.2026 з АБ «Тимошенко та партнери» з додатком № 1 (а.с. 13-14), додатковою угодою № 25771505783від 21.01.2026 до договору про надання правничої допомоги № 20/01/26-02 від 20.01.2026 (а.с. 15), актом прийому-передачі наданих послуг від 20.02.2026 за договором 20/01/26-02 від 20.01.2026 на суму 7000,00 грн (а.с. 16) та свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 18).
Слід відзначити, що за умовами договору від 20.01.2026 сума гонорару сплачується адвокату не пізніше 10 числа місяця наступного за місяцем фактичного отримання коштів на рахунок клієнта, тобто такий встановлює оплату послуг адвоката після стягнення коштів за рішенням суду, що не суперечить п.1 ч. 2 ст. 137 ЦПК, оскільки компенсації підлягають не тільки вже понесені стороною витрати, а і витрати, які вона має здійснити у майбутньому в силу досягнутих домовленостей з адвокатом.
Відповідачка клопотань про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу не подавала.
Суд вважає доведеним розмір витрат на правничу допомогу позивача.
Відповідно до ч. 3ст. 141 ЦПК Українипри вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Суд керується постановоюВПВС від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, де Велика Палата Верховного Суду виснувала, що:
“141.У частині третійстатті 141 ЦПК Українивизначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
[…] 144. Отже, у разі недотримання вимог частини четвертоїстатті 137 ЦПК Українисуду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьоюстатті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.”
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
На підставі ч. 3ст. 141 ЦПК України, ураховуючи критерії обґрунтованості та пропорційності до предмета позову адвокатських витрат суд вважає правильним присудити позивачу витрати на правничу допомогу частково - в розмірі 5000,00 грн, стягнувши такі з відповідачки.
Витрати відповідачки на правничу допомогу у зв`язку з задоволенням позову несе сама відповідачка.
Доказів понесення сторонами інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, матеріали цієї справи не містять.
Керуючись статтями 258-259, 263-265 ЦПК України,
У Х В А Л И В:
позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» (ЄДРПОУ 43541163; місцезнаходження: бульвар Лесі Українки, буд. 34, офіс 333, м. Київ, 01133) заборгованість за Кредитним договором № 191109 від 08.07.2025в розмірі 15790,48 грн, з яких: 9460,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 5909,48грн – заборгованість за процентами, 601,00 грн заборгованість по комісії,2662,40грн сплаченого судового збору та 5000,00грн витрат на правничу допомогу, а всього 23452 (двадцять три тисячічотириста п`ятдесятдві) грн 88 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його підписання. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 27.05.2026.

Суддя: /підпис/ М.  В.  ВЕНГРИН 
Згідно з оригіналом 

Суддя Гайворонського
районного суду          М. В. Венгрин

Дата документу 27.05.2026