Справа № 683/1065/26
2-о/683/80/2026 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року м. Старокостянтинів
Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області
в складі: головуючої судді Кутасевич О.Г.,
з участю секретаря судового засідання Братенка В.В.,
представника заявника адвоката Вонсовича М.М., 
заінтересованої особи ОСОБА_1 , 
розглядаючи у судовому засіданні в залі суду в м. Старокостянтинові в порядку окремого провадження цивільну справу №683/1065/26, 2-о/683/80/2026 за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, 
в с т а н о в и в:
У квітні 2026 року ОСОБА_2 звернулась в суд із заявою до ОСОБА_1 про встановлення факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з жовтня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування позову вказувала, що вона та ОСОБА_3 протягом тривалого часу: з жовтня 2011 року проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина, з усіма ознаками, які притаманні подружжю, за адресою: АДРЕСА_1 в будинку його матері ОСОБА_1 , з березня 2018 року – по АДРЕСА_2 , де в них ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Старокостянтинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій від 22.05.2018 року, серії НОМЕР_1 .
З 27 квітня 2016 року ОСОБА_3 був призваний на військову службу за контрактом ІНФОРМАЦІЯ_4 та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 призваний за призовом під час мобілізації з 29 жовтня 2024 року та відбув для виконання бойових завдань з захисту територіальної цілісності в Донецьку область.
В березні 2022 року через повномасштабне вторгнення рф ОСОБА_2 виїхала до м. Монтерушелло, Неаполь, Італія разом із сином, який потребував особливого догляду через хворобу, проте ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продовжували подружні відносини: останній систематично надавав їм матеріальну допомогу, відвідував свою родину в Італії, що підтверджується рапортом про надання відпустки, наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 01 січня 2024 року № 1, де вказано що ОСОБА_3 вибув у щорічну основну відпустку з правом виїзду за кордон м. Монтерушелло, Неаполь, Італія, а також роздруківкою з сервісу Booking.
ОСОБА_3 вважається зниклим безвісти з 02 листопада 2024 року, що підтверджується матеріалами службового розслідуванням військової частини НОМЕР_2 , витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин № 20260115-1323-1 від 15.01.2026 року, виданого Міністерством внутрішніх справ України.
Ураховуючи, що станом на 02 листопада 2024 року заявниця та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, ОСОБА_2 має право на отримання соціальних гарантій, передбачених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», просила її заяву задовольнити. 
У судовому засіданні представник заявниці адвокат Вонсович М.М. підтримав заяву, посилаючись на те, що факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу підтверджується поданими до суду доказами. 
Заінтересована особа ОСОБА_1 у судовому засіданні проти задоволення заяви не заперечувала. Підтвердила, що її син ОСОБА_3 дійсно проживав без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 з 2011 року у її будинку по АДРЕСА_3 , а з 2018 року – по АДРЕСА_2 , де у них народився син ОСОБА_4 . Вони планували зареєструвати шлюб, однак її син 27 квітня 2016 року уклав контракт для проходження військової служби, а після народження сина, який мав серйозні вади здоров`я, ОСОБА_2 не наполягала на укладенні шлюбу. Після повномасштабного вторгнення через постійний стрес, який негативно впливав на здоров`я дитини, заявниця із сином виїхали до Італії, однак ОСОБА_3 продовжував із ними спілкуватись, надавав матеріальну допомогу, відвідував їх в Італії, закінчив ремонт у квартирі, де вони проживали. 
Заслухавши представника заявниці та заінтересовану особу, допитавши свідків, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку про таке. 
В силу ст.315 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. 
Згідно зі ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. 
Частинами 1, 2 ст. 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. 
Положеннями статті 74 СК України врегульовані майнові права осіб, що проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Ці положення є виключенням, а отже, особи, які проживали без реєстрації шлюбу інших прав, ніж визначені статтею 74 СК України, не набувають.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Відповідно до частини першої статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.
Установлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є визнанням державою сімейних стосунків фізичних осіб і за своєю суттю є альтернативою зареєстрованого шлюбу, а отже такі відносини мають бути правомірними.
Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема, щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи /служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання. Спільний побут передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/ надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком і жінкою та реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України тощо. Наведені висновки узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, висловленими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 15.07.2020 (справа № 524/10054/16), від 30.11.2022 (справа № 757/23617/15-ц), 07.06.2023 (справа № 509/3416/18), від 17.08.2023 (справа № 348/1829/16), 04.12.2023 (справа №543/563/22) та інших.
Тобто, обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю, сам по собі факт короткотривалого особистого спілкування чи взаємин між особами не може вважатися достатнім та належним доказом наявності між ними фактичних шлюбних відносин у розумінні чинного законодавства.
Нормами Сімейного кодексу України не визначено, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки. 
Верховний Суд у постанові від 20.03.2023 у справі № 372/3321/19, зазначив, що належними та допустимими доказами проживання однією сім`єю є, зокрема: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть, свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення, докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого, чеки, квитанції, свідоцтва про право власності, заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
Тобто, для визнання відносин між чоловіком та жінкою як подружніх, недостатньо лише факту близьких стосунків. Важливіше, щоб були наявні чіткі ознаки спільного життя, такі як спільне ведення господарства, наявність спільного бюджету та взаємні обов`язки, що характерні для подружжя.
Як убачається з інформації Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України №92/24.9-37 від 09 квітня 2026 року відсутні відомості про актовий запис про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Тобто вказані особи у зареєстрованому шлюбі між собою та з іншими особами не перебували.
ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_4 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Старокостянтинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій від 22.05.2018 року, серії НОМЕР_1 .
Відповідно до акту про обстеження сімейно-побутових умов, складеного депутатом Старокостянтинівської міської ради від 04 лютого 2026 року ОСОБА_2 з 2017 року по жовтень 2024 року проживала за адресою АДРЕСА_4 та вела спільне господарство з своїм цивільним чоловіком ОСОБА_3 , 1980 року народження, який був зареєстрований по АДРЕСА_5 . Разом із ними проживав їх син ОСОБА_4 , 2018 року народження. У жовтні 2024 року ОСОБА_3 відбув для виконання бойових завдань із захисту територіальної цілісності України в Донецьку область. Факт спільного проживання підтверджують сусіди ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та побратим ОСОБА_3 - ОСОБА_8 , з яким вони разом проходили військову службу в військовій частині НОМЕР_3 .
Згідно витягу з реєстру Строкостянтинівської територіальної громади ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 відповідно з 03 вересня 2018 року.
Після початку повномасштабного вторгнення росії до України ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_4 виїхали до Італії, де проживають на даний час, що підтверджується довідкою про місце проживання Служби обліку та реєстрації населення Муніципалітету Неаполя Італія, посвідками про проживання.
Проте, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продовжували підтримувати подружні відносини. 
Так, як убачається з рапорту командира військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_9 просив надати йому частину щорічної відпустки з 15 січня 2024 року терміном 15 календарних днів, під час якої планує виїзд за кордон для відвідування родини (дружини та сина) АДРЕСА_6 . 
На підставі рапорту виданий наказ командира військової частини НОМЕР_3 від 01 січня 2024 року № 1, де вказано що ОСОБА_3 вибув у щорічну основну відпустку з правом виїзду за кордон м. Монтерушелло, Неаполь, Італія.
Перебування ОСОБА_3 в м. Монтерушелло, Неаполь, Італія підтверджується деталями бронювання помешкання з сервісу Booking, відповідною трансакції про оплату, фото світлинами, на яких зображено ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їх сина ОСОБА_4 . 
Крім того, ОСОБА_3 систематично надавав кошти заявниці у період з 16 березня 2022 року по 20 червня 2024 року, що підтверджується довідкою про рух коштів АТ КБ «Приватбанк» по картці/рахунку ОСОБА_2 від 05 лютого 2026 року.
ОСОБА_3 перебуваючи на військовій службі, підтримував подружні відносини із ОСОБА_2 , яка також проживала за кордоном, про що свідчить досліджена судом переписка між ними, в якій вони обговорюють стан здоров`я дитини, хід його лікування, його утримання та виховання, відносини між ними та плани на майбутнє. 
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин № 20260115-1323-1 від 15.01.2026 року, виданого Міністерством внутрішніх справ України ОСОБА_3 з 02 листопада 2024 року вважається таким, що зник безвісти під час захисту Батьківщини.
Із матеріалів службового розслідуванням військової частини НОМЕР_2 за фактом зникнення безвісти убачається, що ОСОБА_3 перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_2 , де зазначені її контактні дані. 
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 . ОСОБА_12 підтвердили факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до листопада 2024 року.
Так, мати заявниці ОСОБА_12 вказала, що її дочка проживала з ОСОБА_3 з 2011 року разом з матір`ю останнього по АДРЕСА_1 , а в подальшому у належній свідку квартирі по АДРЕСА_2 . Вона оплачувала комунальні послуги, а ОСОБА_3 повертав їх вартість, зробив ремонт у квартирі, який завершив вже після виїзду доньки за кордон. Зазначала, що ОСОБА_2 тривалий час не могла завагітніти, а тому затягувала з укладенням шлюбу, хоча вони подали відповідну заяву та придбали обручки. Після народження сина у 2018 році, який мав серйозні захворювання, а також у зв`язку із перебуванням ОСОБА_3 на військовій службі, ОСОБА_2 не хотіла обтяжувати чоловіка.
Свідок ОСОБА_8 , який разом з ОСОБА_3 проходив військову службу з 2016 року зазначив, що уважав останнього та ОСОБА_2 подружжям, оскільки вони жили разом, спільно вели побут, він бував у них вдома та бачив, як ОСОБА_3 робив ремонт у квартирі, де вони проживали.
Аналогічна пояснення дав суду свідок ОСОБА_11 , з яким ОСОБА_3 також проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_3 . Крім того, він очолює організацію учасників АТО та ОСОБА_3 з дружиною постійно відвідували його заходи, йому особисто також відомо, що вони продовжили підтримувати відносини після виїзду ОСОБА_2 разом з сином за кордон, куди ОСОБА_13 їздив у відпустку.
Свідок ОСОБА_5 , яка є сусідкою ОСОБА_2 , також підтвердила, що остання разом з ОСОБА_3 проживали по АДРЕСА_7 .
Свідок ОСОБА_14 суду показала, що була знайома з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2017 року, їй відомо, що останній зробив Ірині пропозицію шлюбу, однак вони постійно відкладали весілля у зв`язку із проходженням Вадимом військової служби.
Згідно зі ст.80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.(ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.( ст.80 ЦПК України.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Ураховуючи наведені вище докази у їх сукупності, суд уважає доведеним факт спільного проживання ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з 2011 року по 02 листопада 2024 року.
Оскільки зазначений факт необхідний заявниці для отримання соціальних гарантій, передбачених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд уважає заяву ОСОБА_2 такою, що підлягає задоволенню. 
Керуючисьст.ст.12, 76-83, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,
в и р і ш и в:
Заяву ОСОБА_2 задовольнити.
Установити факт проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2011 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заявник: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .
Заінтересована особа: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_9 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .
Повний текст рішення складений 01 червня 2026 року.

Суддя