Справа № 149/240/25
Провадження № 22-ц/801/1397/2026
Категорія: 48
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В. 
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року	Справа № 149/240/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 27 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Сєліна Є. В. в залі суду в м. Калинівка Вінницької області,
у цивільній справі № 149/240/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, 
встановив:
Короткий зміст вимог 
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 24.01.2024 внаслідок необережного поводження із електроінструментом (болгаркою), орієнтовно о 20 год 38 хв, на території Садівничого товариства «Урожай», що розташоване за адресою: Київська область, Обухівський район, село Таценки, в приватному гаражі № 57, сталось загорання легкового автомобіля марки (моделі) «Daewoo Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », 2007 року випуску, який належав ОСОБА_4 . 
За фактом пожежі 24.01.2024 складено акт, яким встановлено, що пожежею знищено особисті речі власника гаражу та зазначений автомобіль марки (моделі) «Daewoo Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 ». 
25.01.2024 ОСОБА_2 було складено розписку, за якою вона взяла на себе зобов`язання протягом двох місяців відшкодувати майно, а саме легковий автомобіль марки (моделі) «Daewoo Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », з газовою установкою 4-покоління з фаркопом та пірктроніком, власнику ОСОБА_3 . 
Зазначає, що по закінченні терміну, 02.05.2024 ОСОБА_3 прийшов на роботу до ОСОБА_2 з метою отримання відшкодування шкоди, однак в ході спілкування, йому стало погано та його було госпіталізовано до закладу охорони здоров`я, після виписки з якого, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. ОСОБА_2 зателефонувала їй, та в телефонній розмові підтвердила, що вона разом із своїм чоловіком, ремонтували автомобіль ОСОБА_3 , однак сталась пожежа, в результаті якої був пошкоджений зазначений транспортний засіб, та пообіцяла відшкодувати завдану шкоду. Проте зобов`язання ОСОБА_2 не виконала. 
27.05.2024 суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 був виготовлений звіт про оцінку вартості матеріального збитку, відповідно до якого матеріальний збиток, внаслідок пошкодження автомобіля марки (моделі) «Daewoo Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », склав 117 370 грн 00 коп., за виготовлення якого вона, як замовник, сплатила 3 000 грн 00 коп. 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач, як єдиний спадкоємець ОСОБА_3 , жодної матеріальної допомоги від ОСОБА_2 не отримала, а тому вимушена стягнути зазначену матеріальну шкоду в судовому порядку. Пошкодження автомобіля та приведення його у непридатний для використання стан, завдало їй також моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 100 000 грн 00 коп., яку просить стягнути в судовому порядку. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 27 березня 2026 року позов залишено без задоволення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000 грн 00 коп.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй шкоди саме внаслідок протиправної винної поведінки відповідача ОСОБА_2 , а саме, що пожежа у приватному гаражі № НОМЕР_2 , який на праві власності належить громадянину ОСОБА_6 , та розташований в селі Таценки Обухівського району Київської області, на території Садівничого товариства «Урожай», під час якої був знищений транспортний засіб марки «Daewoo» моделі «Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », 2007 року випуску, власником якого відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого 26 вересня 2015 року Центром ДАІ 3212, є ОСОБА_3 , сталася внаслідок протиправної винної поведінки відповідача ОСОБА_2 , а також не доведено наявність причинного зв`язку між поведінкою відповідача ОСОБА_2 та шкодою. Сам по собі акт головного інспектора відділу запобігання надзвичайним ситуаціям Обухівського районного управління ГУ ДСНС України у Київській області Іщенко В. В. про пожежу від 24 січня 2024 року, в якому зазначено лише про ймовірну причину пожежі, яка сталася 24 січня 2024 року у приватному гаражі № НОМЕР_2 , який на праві власності належить громадянину ОСОБА_6 , та розташований в селі Таценки Обухівського району Київської області, на території Садівничого товариства «Урожай», не свідчать про те, що виникнення пожежі, в результаті якої був знищений транспортний засіб марки «Daewoo» моделі «Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », 2007 року випуску, власником якого є ОСОБА_3 , стало наслідком протиправних винних дій відповідача ОСОБА_2 . Категоричного висновку експертизи, яким б була встановлена причина загоряння легкового автомобіля ОСОБА_3 , матеріали справи не містять.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження обставин спричинення відповідачем ОСОБА_2 шкоди, завданої внаслідок пожежі.
Щодо письмової розписки від 25 січня 2024 року, за якою ОСОБА_2 зобов`язується відшкодувати на протязі 2 місяців майно, а саме автомобіль марки (моделі) «Daewoo Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », з газовою установкою 4 покоління, з фаркопом та парктроніком, власнику ОСОБА_3 , то суд першої інстанції виходив з того, що вона є неналежним доказом, оскільки матеріалами справи не доведено, що відповідач ОСОБА_2 є особою, яка завдала шкоди, а тому будь-яка розписка не може виступати гарантією відшкодування нею шкоди. Зазначена розписка від 25 січня 2024 року не містить інформації щодо предмету доказування, а тому вона є неналежним доказом. Отже наявність цієї розписки, не звільняло позивача від обов`язку доведення усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. При цьому місцевий суд зазначив, що за відсутності доказів причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням збитків надана позивачем розписка не має правового значення.
Оцінивши подані докази у їх сукупності, місцевий суд дійшов висновку, що позивачем не доведені вищезазначені елементи цивільної відповідальності та правильність визначення суб`єкта такої відповідальності, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні.
Крім того, суд частково задовольнив вимогу відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши їх розмір до 8 000 грн з огляду на критерії розумності, співмірності та складності справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У квітні 2026 року позивач ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Ігнатенка В. М., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до помилкових висновків щодо відсутності підстав для відшкодування шкоди, неповне та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи внаслідок неправильної оцінки доказів, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 29 квітня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду 02 червня 2026 року о 12:20 год з повідомленням сторін.
Ухвалою від 25 травня 2026 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Ігнатенка В. М. про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою від 29 травня 2026 року задоволено клопотання представника  ОСОБА_2 – адвоката Крамара О. П. про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
02 червня 2026 року, після судових дебатів судом оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та його проголошення в судовому засіданні 09 червня 2026 року о 11:50 год.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що боргова розписка, складена 25.01.2024 власноруч відповідачем у присутності свідків, є письмовим доказом, який прямо підтверджує як факт існування зобов`язання, так і його добровільне визнання. У зазначеному документі міститься чітке та недвозначне зобов`язання відповідача відшкодувати вартість знищеного транспортного засобу у визначений строк. Така розписка є проявом вільного волевиявлення та усвідомлення юридичних наслідків своїх дій, а отже має оцінюватися судом як належний доказ відповідно до ст. 76-78 ЦПК України. Отже позивач вважає висновок суду про її «неналежність» формальним та таким, що не ґрунтується на вимогах закону.
При цьому зазначає, що письмова розписка від 25.01.2024 не є лише доказом у справі, а має самостійне юридичне значення як правочин у розумінні ст. 202 ЦК України. Її зміст свідчить про наявність узгодженого волевиявлення відповідача щодо прийняття на себе обов`язку відшкодувати завдану шкоду, визначення предмета зобов`язання та строку його виконання.
Таким чином, між сторонами фактично виникло окреме цивільне зобов`язання, яке підлягає виконанню відповідно до вимог закону.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції, визнавши зазначений доказ неналежним або не надавши йому належної правової оцінки, фактично проігнорував юридичну природу цього документа, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.
Щодо акта про пожежу, апелянт зазначає, що він складений уповноваженою особою ДСНС у присутності свідків, є офіційним документом, який фіксує обставини надзвичайної події, зокрема факт знищення майна та ймовірну причину виникнення пожежі – необережне поводження з електроінструментом, тому суд безпідставно не надав належної оцінки цьому доказу у сукупності з іншими матеріалами справи.
При цьому звіт суб`єкта оціночної діяльності щодо розміру матеріальних збитків у сумі 117 370 грн є належним та допустимим письмовим доказом, який відображає реальну вартість знищеного майна, тому неврахування цього доказу судом є безпідставним.
Також зазначає, що запис телефонної розмови за участі відповідача є належним електронним доказом, який підтверджує як факт обізнаності відповідача про завдану шкоду, так і її фактичне визнання. Зі змісту розмови відповідач прямо підтверджує обставини ремонту автомобіля, спільну участь із чоловіком у відповідних діях, а також висловлює готовність вирішити питання відшкодування.
Більше того, суд фактично переклав обов`язок доказування на позивача у більшому обсязі, ніж це передбачено законом, не врахувавши, що відповідач своїми діями (зокрема, складанням розписки та змістом телефонної розмови) визнала зобов`язання щодо відшкодування шкоди. 
На переконання сторони позивача, між сторонами фактично виникло окреме зобов`язання, в якому відповідач добровільно прийняла на себе обов`язок відшкодувати завдану шкоду у визначений строк. За своєю правовою природою надана нею розписка відповідає ознакам правочину у розумінні статті 202 ЦК України та свідчить про досягнення сторонами домовленості щодо істотної умови – предмета зобов`язання, а саме відшкодування транспортного засобу.
Зауважує, що суд першої інстанції фактично відмовив у задоволенні позову через недоведеність деліктної відповідальності, однак не врахував, що предметом спору є виконання самостійного грошового зобов`язання, яке виникло з правочину.
Такий підхід є неправильним застосуванням норм матеріального права та призвів до ухвалення незаконного рішення.
Тому апелянт вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції фактично підмінив предмет доказування, досліджуючи питання деліктної відповідальності, тоді як у даному випадку спір виник з приводу виконання самостійного грошового зобов`язання, що виникло з правочину.
Звертає увагу, що суд першої інстанції, всупереч принципу favor contractus, не витлумачив зміст розписки на користь її дійсності та виконуваності, а фактично позбавив її юридичної сили, що суперечить правовій позиції, наведеній у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу
14.05.2026 через систему «Електронний суд» до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 , в якому, представник відповідача – адвокат Крамар О. П., посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відзив мотивований тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в зв`язку із відсутністю підстав для стягнення з відповідача на користь позивача завданої матеріальної шкоди, оскільки розмір такої шкоди та вина відповідача в її завданні не доведені матеріалами справи. Що стосується заявленої позивачем моральної шкоди, то зазначає, що за приписами цивільного судочинства, моральна шкода не є предметом спадкування та не може бути успадкована. Отже позивач не довела нанесення їй моральної шкоди матеріалами вказаної справи.
Також зазначає, що відповідач в суді апеляційної інстанції понесла витрати на правничу допомогу в розмірі 40 500 грн 00 коп., що підлягають відшкодуванню (стягненню) з позивача на її користь.
22.05.2026 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника апелянта – адвоката Ігнатенка В. М. про долучення до матеріалів справи наступних доказів: копії адвокатського запиту до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій № 07/04/2026/1 від 07 квітня 2026 року; копії підтвердження про направлення засобами поштового зв`язку адвокатського запиту до Головного управління ДСНС України в Київській області; копії трекінгу Укрпошти щодо поштового відправлення № 08700000205910; копії адвокатського запиту до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій № 21/04/2026/1 від 21 квітня 2026 року; підтвердження про направлення адвокатського запиту на електронну адресу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 21 квітня 2026 року; копії відповіді Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій на адвокатський запит від 27 квітня 2026 року з додатками та копії конверта в якому містилася відповідь.

Позиція учасників справи у судовому засіданні
Представник позивача – адвокат Ігнатенко В. М. вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити.
Представник відповідача – адвокат Крамар О. П. заперечив проти доводів апеляційної скарги, оскільки вважає судове рішення першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про день та час судового розгляду повідомлена належним чином, причини її неявки до суду невідомі. 
З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
У справі встановлено, що ОСОБА_1 з 14 липня 1984 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , видане 14 липня 1984 року Українською міською радою Обухівського району Київської області.
26 вересня 2015 року на ім`я ОСОБА_4 зареєстрований легковий автомобіль марки «Daewoo» моделі «Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », 2007 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданим 26 вересня 2015 року Центром ДАІ 3212.
Зазначений легковий автомобіль марки «Daewoo» моделі «Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », 2007 року випуску, відповідно до Акту про пожежу, складеного 24 січня 2024 року комісією у складі головного інспектора відділу запобігання надзвичайним ситуаціям Обухівського районного управління ГУ ДСНС України у Київській області Іщенка В. В. (уповноваженої особи), Горобця Є. О. (свідка пожежі), ОСОБА_3 (власника знищеного транспортного засобу), був знищений пожежею, яка орієнтовно виникла 24 січня 2024 року о 20 год. 38 хв. в приватному гаражі № 57, який на праві власності належить громадянину ОСОБА_6 , та розташований в селі Таценки Обухівського району Київської області, на території Садівничого товариства «Урожай», в приміщенні якого безпосередньо знаходився зазначений транспортний засіб. Ймовірною причиною пожежі зазначено «необережне поводження з електроінструментом (болгаркою)». 
25 січня 2024 року легковий автомобіль марки «Daewoo» моделі «Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », 2007 року випуску, був знятий з обліку у зв`язку з вибраковкою, що випливає з Облікової картки № НОМЕР_5 , виданої 25 січня 2024 року ТСЦ 3244.
Відповідно до змісту розписки, яка датована 25 січня 2024 року, ОСОБА_2 зобов`язалася відшкодувати на протязі 2 місяців майно, а саме автомобіль марки (моделі) «Daewoo Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », з газовою установкою 4 покоління, з фаркопом та парктроніком, власнику ОСОБА_4 .
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Обухів Київської області від «Цереброваскулярної хвороби», про що свідчить довідка про причину смерті № 105, видана 07 травня 2024 року Комунальним некомерційний підприємством Обухівської міської ради «Обухівська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування», та свідоцтво про смерть серії НОМЕР_6 , видане 07 травня 2024 року виконавчим комітетом Української міської ради Обухівського району Київської області.
Відповідно до звіту № 71/74.05.24, складеного 27 травня 2024 року Фізичною особою – підприємцем ОСОБА_5 , який має вищу освіту по спеціальності «Економіст», кваліфікацію оцінювача за спеціалізацією «Оцінка дорожніх транспортних засобів», кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ № 210 від 15 грудня 2018 року, сертифікат суб`єкта оціночної діяльності 214/2022 від 27 травня 2022 року, матеріальний збиток, завданий власникові транспортного засобу марки (моделі) «Daewoo Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », в результаті його пошкодження при ДТП на дату оцінки КТЗ складає 117 370 грн 00 коп. При цьому, у звіті зазначено, що довідка про ДТП замовником оцінки не надавалась, пошкоджений транспортний засіб не оглядався, а проведений аналіз, міркування та висновки обмежуються лише викладеними припущеннями й обмежувальними умовами і представляють власне професійне судження оцінювача.
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеною 29 листопада 2024 року державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори Прокопенко В. М., відмовлено ОСОБА_1 у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль марки «Daewoo» моделі «Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », 2007 року випуску, належний померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 . 

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанцій не відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Звертаючись з позовом, позивач посилалася на те, що 24.01.2024 внаслідок необережного поводження із електроінструментом (болгаркою), орієнтовно о 20 год 38 хв, на території Садівничого товариства «Урожай», що розташоване за адресою: Київська область, Обухівський район, село Таценки, в приватному гаражі № 57, сталось загорання легкового автомобіля марки (моделі) «Daewoo Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », 2007 року випуску, який належав її чоловіку ОСОБА_4 . 
За фактом пожежі 24.01.2024 складено акт, яким встановлено, що пожежею знищено особисті речі власника гаражу та зазначений автомобіль марки (моделі) «Daewoo Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 ». 
У зв`язку з чим, 25.01.2024 ОСОБА_2 було складено розписку, за якою вона взяла на себе зобов`язання протягом двох місяців відшкодувати майно, а саме легковий автомобіль марки (моделі) «Daewoo Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », з газовою установкою 4-покоління з фаркопом та парктроніком, власнику ОСОБА_3 . 
Делікти в цивільному праві це деліктні зобов`язання, що виникають внаслідок завдання шкоди винними неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам. Деліктне законодавство вважається формою відновного правосуддя, оскільки воно має на меті компенсувати збитки або шкоду за допомогою грошової компенсації.
Доктриною цивільного права доведено, що деліктна відповідальність є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Підставою її застосування є сам делікт (правопорушення), і полягає вона в обов`язку заподіювача шкоди (особи, відповідальної за його поведінку) відшкодувати потерпілому завдану майнову та, власне, моральну (немайнову) шкоду. Відповідно з цим, деліктну відповідальність визначають як обов`язок особи, що заподіяла шкоду відповідати за наслідок вчиненого делікту, що виражається у компенсації за рахунок свого майна шкоди, завданої потерпілому.
На деліктні зобов`язання, як на особливий різновид цивільних зобов`язань поширюється дія положень Книги П`ятої Цивільного Кодексу України. А тому в деліктних зобов`язаннях існує можливість заміни сторони у зобов`язанні. При цьому допускається заміна як кредитора так і боржника. Проте не допускається заміна сторони у зобов`язанні, що нерозривно пов`язано із самою стороною у зобов`язанні, зокрема у зобов`язаннях, які виникають у зв`язку із завданням шкоди життю та здоров`ю.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди - один із способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених статтею 16 ЦК України.
У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (частини перша, друга статі 23 ЦК України).
Згідно з частинами першої, другої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода задана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.
У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було внаслідок джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що матеріалами справи не доведено, що відповідач ОСОБА_2 є особою, яка завдала шкоди, а тому будь-яка розписка не може виступати гарантією відшкодування нею шкоди.
Апеляційний суд з таким висновком не погоджується.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.
Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Відповідно до ст. 626 ЦК України договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
За умовами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 509 ЦК України Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК Украйни якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Розписка за своєю суттю є нічим іншим як письмовим правочином (угодою), яким визначаються права та обов`язки сторін такої угоди.
Правова природа договору визначається з огляду на його зміст (а не назву договору). З`ясовуючи зміст правовідносин сторін договору, суди мають виходити з умов договору, його буквального та логічного змісту, з намірів сторін саме того договору, з приводу якого виник спір, а також із того, що сторони правовідносин мають діяти добросовісно. 
Отже, на етапі добровільного врегулювання деліктних зобов`язань ОСОБА_2 було складено розписку, за змістом якою вона взяла на себе зобов`язання протягом двох місяців відшкодувати знищене майно ОСОБА_3 , визначаючи таку компенсацію у грошовій формі.
Таким чином, розписка від 25.01.2024 є проявом вільного волевиявлення на відшкодування шкоди та визнання відповідальності перед позивачем.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), а отже, і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальноприйнятих уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться.
Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Принцип добросовісності знаходиться в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06.12.2007).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).
Велика Палата Верховного Суду як у постанові від 15.01.2020 у справі № 322/1178/17, так і в постанові від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц зазначила про те, що суди мають керуватися вимогами пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України та враховувати загальні засади цивільного законодавства, зокрема справедливість, добросовісність та розумність.
Як зазначалось, 25.01.2024 ОСОБА_2 надала розписку про наявність у неї зобов`язання протягом двох місяців відшкодувати майно, а саме легковий автомобіль марки (моделі) «Daewoo Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », з газовою установкою 4-покоління з фаркопом та парктроніком, власнику ОСОБА_3 .
Якщо в подібній ситуації боржником добровільно був укладений односторонній договір, який містив зобов`язання й всі істотні умови щодо відшкодування завданої шкоди майну на користь другої сторони (кредитора), суд відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України має враховувати загальні засади цивільного законодавства, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, а також принцип заборони суперечливої поведінки та захистити права та правомірні очікування добросовісної сторони.
Як вже було вказано, поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
А тому суд відхиляє доводи відповідача про те, що не проводилася пожежно-технічна експертиза і матеріали справи не містять беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження обставин спричинення відповідачем шкоди, внаслідок пожежі, оскільки, як зазначає сторона позивача, ОСОБА_3 покладався на розписку ОСОБА_2 як на заяву про визнання її заподіювачем такої шкоди.
Також суд відхиляє доводи відповідача, що вона надала розписку ОСОБА_3 від 25.01.2024 на прохання останнього як гарантія того, що до нього не буде вимоги про відшкодування збитків від пожежі.
Такі доводи не підтверджуються відповідними доказами, заперечуються іншою стороною та суперечать встановленим обставинам у даній справі, а судове рішення має спиратися виключно на доведені обставини. 
Суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 27.05.2024 був виготовлений звіт про оцінку вартості матеріального збитку, відповідно до якого матеріальний збиток, внаслідок пошкодження автомобіля марки (моделі) «Daewoo Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », склав 117 370 грн 00 коп., За виготовлення звіту замовник сплатила 3 000 грн 00 коп. 
Згідно з частинами першою, третьою статті 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна).
Рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), якщо зазначена оцінка погоджується, затверджується або приймається органом державної влади або органом місцевого самоврядування, є обов`язковим.
Тобто Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачає, що однією із форм оцінки майна є рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), яке полягає у їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами з оцінки майна.
Водночас відповідач, ознайомившись зі звітом про оцінку майна, не скористався законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки - рецензуванням звіту з оцінки майна. Тобто не довів належними та допустимими доказами, що вартість майна, визначена в звіті, є невідповідною, а наведені доводи є лише припущенням про ймовірну невідповідність цієї оцінки про вартість знищеного майна, у зв`язку з чим такі доводи не можуть бути взяті судом до уваги.
Крім того, відповідач також не подала суду інші докази на спростування вартості знищеного майна, що є її обов`язком відповідно до засад змагальності. 
Згідно з приписами частин третьої, четвертої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Доказування, згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша, друга статті614 ЦК України).
У справі, яка переглядається, відповідач вказує на відсутність підстав для стягнення з неї на користь позивача завданої матеріальної шкоди, оскільки розмір такої шкоди та вина відповідача в її завданні не доведені матеріалами справи, хоча визнала та прийняла на себе виконання зобов`язання по відшкодуванню майна, зазначеного нею в розписці від 25.01.2024. 
За наведених обставин, описана поведінка ОСОБА_2 не відповідає обраній відповідачем у спорі правовій позиції та тлумаченню обставин справи та не підтверджує обставин належного виконання нею обов`язку щодо відшкодування майна.
Отже, враховуючи, що відповідач не довела належне виконання зобов`язання про відшкодування вартості знищеного майна, вартість якого доведена належними та допустимими доказами, вимоги позивача в ці частині є такими, що підлягають задоволенню. 
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22).
Вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн позивач пов`язує з нанесенням відповідачем моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та хвилюваннях через втрату її чоловіка, у значних матеріальних затратах, які понесла позивачка на лікування чоловіка, що перебував на стаціонарному лікуванні, а також значні витрати за організацію та проведення його поховання. Також з вини позивачки ОСОБА_1 не може скористатися власним автомобілем для перевезення до лікарні, обстеження та лікування сина, що має ІІ групу інвалідності, душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із знищенням майна та невиконанням відповідачки своїх зобов`язань по його відшкодуванню.
Апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами причинно-наслідковий зв`язок між смертю її чоловіка та невиконанням зобов`язання відповідачкою по відшкодуванню завданої матеріальної шкоди.
Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку (постанова ВС від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц).
Разом з тим позивачем доведено завдання їй моральної шкоди відповідачем, оскільки внаслідок суперечливої поведінки позивача й небажанням належним чином виконати свої зобов`язання їй не відшкодована вартість знищеного майна. А тому суд вважає, що враховуючи вимоги розумності і справедливості достатньою сумою такого відшкодування буде стягнення з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн моральної шкоди. В решті позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, доводи позивача, наведені в апеляційній скарзі, знайшли своє часткове підтвердження.
Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про повну відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , без оцінки вказаних обставин у сукупності, не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.
Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового судового рішення по суті заявлених вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведених мотивів в редакції даної постанови підлягають частковому задоволенню.

Щодо судових витрат
Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження надання правової допомоги у суді першої інстанції, позивачем надано копії: договору про надання правничої допомоги № 21/10/2024/2 від 21 жовтня 2024 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру від 21.10.2024 про сплату ОСОБА_1 30 000 грн згідно з договором про надання правничої допомоги № 21/10/2024/2 від 21.10.2024, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ТР №00298 від 12.07.2018, копію ордера № 1793792 про надання правничої допомоги ОСОБА_1 адвокатом Ігнатенком В. М.
У прохальній частині відзиву на позовну заяву від 09 квітня 2025 року, відповідач ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 107 000 грн 00 коп.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, до відзиву на позовну заяву, додано:
1) договір про надання правничої допомоги від 19 березня 2025 року, згідно умов якого, ціна (гонорар) за надання юридичних послуг, зазначених у п.п.1.1.2-1.1.14 визначена Сторонами становить 20 000 грн 00 коп. Оплата за надані послуги здійснюється Клієнтом – Адвокату з моменту підписання даного договору (пункти 3.1, 3.2 розділу 3 Договору);
2) акт приймання-передачі виконаної роботи № 01 до Договору надання правової допомоги від 19 березня 2025 року, згідно якого, роботи, передбачені п.1.1. Договору виконано якісно та в повному обсязі, а саме:
попередня консультація адвоката (2 години витраченого часу) – 6 000 грн 00коп.;
аналіз позовної заяви та доданих до неї матеріалів (6 годин витраченого часу) – 18 000 грн 00 коп.;
аналіз актуальної судової практики (правових позицій викладених в постановах Верховних Судів щодо подібних/аналогічних за змістом справ щодо відшкодування шкоди, аналіз практики Європейського суду з прав людини), з метою побудови та тактики захисту Клієнта (6 годин витраченого часу) – 18 000 грн 00 коп.;
опрацювання матеріалів та підготовка відзиву на позовну заяву, враховуючи складність справи щодо відшкодування шкоди (10 годин витраченого часу адвоката) – 30 000 грн 00 коп.;
викопіювання документів Клієнта, відзиву на позовну заяву та копій документів для сторін, відправка пошти, витрачені матеріальні ресурси копіювальної техніки (1 година витраченого часу) – 3 000 грн 00 коп.;
представництво адвоката в суді, 4 судових засідання з урахуванням ВКЗ (3 години витраченого часу) – 8 000 грн 00 коп. (попередня оплата);
час адвоката витрачений на дорогу, з метою участі в 1 судовому засіданні, враховуючи віддаленість робочого місця адвоката (місто Обухів Київської області) та місцезнаходження суду (місто Калинівка Вінницької області), враховуючи витрачені матеріальні ресурси транспортного засобу (8 годин витраченого часу адвоката) – 24 000 грн 00 коп. За виконану роботу Клієнт сплатив Адвокату винагороду у розмірі 107 000 грн 00 коп.;
3) квитанцію № 01 про отримання готівкових коштів від 05 квітня 2025 року, згідно якої, відповідно до п.3.1 Договору надання правової допомоги від 19 березня 2025 року, адвокат Крамар О. П. отримав від клієнта ОСОБА_2 готівкові кошти в розмірі 107 000 грн 00 коп. за надання правової допомоги (гонорар).
Таким чином, сторонами подано докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість в суді першої інстанції. 
У прохальній частині відзиву на апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь понесені витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 40 500 грн 00 коп., посилаючись на Акт приймання-передачі виконаної роботи №02 від 14.05.2026 до договору про надання правової допомоги, проте такий Акт до матеріалів відзиву не додала.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), а також у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
В зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а з позивача на користь відповідача - пропорційно до частини позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено.
Зважаючи на те, що позовні вимоги задоволено частково, з урахуванням доведеності понесених витрат на правову допомогу, а також враховуючи складність справи, необхідність надання адвокатом юридичних послуг сторонам та їх характер, необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених, або тих які будуть понесені стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, а також співрозмірність із характером справи та її складністю і виконаною роботою, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача вказаних витрат, зокрема, у розмірі 17 580,00 грн, відповідно з позивача на користь відповідача підлягають до стягнення такі витрати в розмірі 12 420 грн.
Також, відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Так, позовні вимоги ОСОБА_1  підлягають задоволенню частково, а саме: на 58,60 % (розрахунок 127 370 грн (задоволена частина вимог): 217 370 (ціна позову)) х 100 = 58,60 %. 
Позивачем понесені такі витрати: сплачено судовий збір в розмірі 2 422,40 грн за подання позовної заяви та 3 633,60 грн - за подання апеляційної скарги, загальний розмір судового збору становить 6 056 грн.
З огляду на принцип пропорційності (частина перша, друга статті 141 ЦПК України), з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 3 548,82 грн сплаченого нею судового збору ( 6 056 грн х 58,60 %).
Відповідно з позивача на користь відповідача підлягає до стягнення 2 507,18 грн (5 056 грн х 41,40%).
З огляду на приписи частини десятої статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 041 грн 64 коп. сплаченого судового збору (3 548,82 грн – 2 507,18 грн).
Також з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам підлягають стягненню понесені витрати на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 5 160 грн 00 коп. (17 580 грн – 12 420 грн).
Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 27 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди –задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 ) матеріальну шкоду в розмірі 117 370 (сто сімнадцять тисяч триста сімдесят) грн 00 коп., витрати, пов`язані з залученням спеціаліста з виготовлення звіту в розмірі 3 000 (три тисячі) грн 00 коп., моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп. 
В решті позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 ) судові витрати у справі, що складаються із судового збору сплаченого за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 1 041 грн 64 коп., та витрат на правову допомогу у суді першої інстанції у розмірі 5 160 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий         Ю. Б. Войтко

Судді:         І. В. Міхасішин

І. М. Стадник