ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 909/688/25	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Ржепецький В.О. (суддя-доповідач), судді Іванчук С.В., Міліціанов Р.В.,
секретар судового засідання Діжак В.В.
за участю представника апелянта Шандарівського Т. Г.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Державний експортно-імпортний банк України” на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 11.03.2026 про призначення судової експертизи у справі №909/688/25 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КГД-БУД"
до відповідача-1: Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" та до відповідача-2: приватного виконавця Ігнатіва Олекси Любомировича
про стягнення з приватного виконавця Івано-Франківського виконавчого округу Ігнатіва О.Л. частини завданої шкоди в розмірі 350000 грн під час вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №65758548; визнання дій та бездіяльності АТ "Державний експортно-імпортний банк України" з 06.07.2022 по 18.12.2023 неправомірними

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "КГД-БУД" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", приватного виконавця Ігнатіва Олекси Любомировича про стягнення з приватного виконавця Івано-Франківського виконавчого округу Ігнатіва О. Л. частину завданої шкоди в розмірі 350 000 грн під час вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №65758548, визнання дій та бездіяльності АТ "Державний експортно-імпортний банк України" з 06.07.2022 по 18.12.2023 неправомірними.
11.08.2025 позивачем подано клопотання (вх.№6959/25) про призначення судової експертизи, в якому просить суд призначити у межах справи судову оціночно-будівельну експертизу, на вирішення якої поставити запропоновані запитання.
Господарський суд Івано-Франківської області ухвалою від 11.03.2026 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "КГД-БУД" від 11.08.2025 про призначення судової експертизи - задовольнив.
У зв`язку з цим суд призначив у справі №909/688/25 судову оціночно-будівельну експертизу, визначивши перелік питань, що підлягали дослідженню експертом. Зокрема, на вирішення експертизи було поставлено питання щодо визначення ринкової вартості об`єктів нерухомого майна, а саме: приміщення громадського харчування та готелю (ресторан «Цунамі»), спортивно-оздоровчого комплексу «Льодова арена», розважально-дозвільного центру з інженерним блоком, а також земельної ділянки площею 1,7445 га з відповідним цільовим призначенням, розташованих у м. Івано-Франківську та с. Крихівці.
Окрім цього, суд доручив експерту встановити, чи відповідає раніше проведена оцінка зазначених об`єктів нерухомості та земельної ділянки вимогам нормативно-правових актів у сфері оцінки майна, зокрема щодо застосованої методології, методів та оціночних процедур.
Суд доручив провести судову експертизу Івано-Франківському відділенню Київського НДІ судових експертиз, витрати на її проведення поклав на позивача, зупинив провадження у справі №909/688/25 на час проведення експертизи та отримання висновку експерта, а матеріали справи направив до експертної установи.
Ухвала суду першої інстанції мотивована необхідністю призначення судової оціночно-будівельної експертизи, оскільки предметом спору є стягнення з приватного виконавця частини шкоди у розмірі 350 000 грн, яку, за твердженням позивача, було завдано внаслідок неправомірного зупинення реалізації іпотечного та заставного майна у виконавчому провадженні №65758548. Позивач зазначав, що майно було реалізоване 13.06.2024 на електронних торгах за ціною, значно нижчою за ринкову, оскільки оцінка майна ґрунтувалася на звітах станом на 19.06.2017, строк дії яких давно сплив, а зміна валютного курсу та інфляційні процеси суттєво вплинули на вартість активів. У зв`язку з цим суд визнав необхідним встановити ринкову вартість комплексу нерухомого майна та земельної ділянки станом як на 19.06.2017, так і на 23.04.2025, а також перевірити відповідність проведеної оцінки вимогам нормативно-правових актів, методології та оціночних процедур.
Суд також врахував, що ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 09.01.2024 у справі №909/893/17 уже було встановлено неправомірність бездіяльності приватного виконавця щодо зупинення реалізації іпотечного та заставного майна, і ці обставини мають преюдиційне значення у даній справі. Водночас для встановлення фактичного розміру можливих збитків та причинного зв`язку між діями відповідачів і наслідками реалізації майна необхідні спеціальні знання у сфері оцінки нерухомості.
30.03.2026 до Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 11.03.2026 у справі №909/688/25.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2026 сформовано колегію суддів у складі: Ржепецький В.О. (суддя-доповідач), судді Іванчук С.В., Міліціанов Р.В.
Ухвалою суду від 06.04.2026 відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд апеляційної скарги на 07.05.2026.
Акціонерне товариство “Державний експортно-імпортний банк України” в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 11.03.2026 у справі №909/688/25 про призначення експертизи та зупинення провадження у справі. В апеляційній скарзі апелянт покликається на такі обставини: суд першої інстанції не навів мотивів відхилення доводів АТ «Укрексімбанк» та не надав оцінки запереченням відповідача від 03.10.2025; місцевий господарський суд безпідставно призначив експертизу щодо визначення ринкової вартості майна, оскільки ухвала у справі №909/893/17 не має преюдиційного значення для цієї справи, а позивач самостійно визначив та обмежив розмір заявлених збитків сумою 350 000 грн, у зв`язку з чим результати експертизи не впливають на предмет доказування та розмір позовних вимог; позивач мав у розпорядженні звіт про оцінку та рецензії на нього, однак не скористався правом самостійно подати експертний висновок на підтвердження своїх вимог; суд не врахував доводи АТ «Укрексімбанк» про те, що питання, поставлені на експертизу, не стосуються предмета позову, реалізація майна здійснювалась за вартістю, визначеною судовим рішенням, а не звітом про оцінку, сам звіт не спричинив юридичних наслідків, а позивач зловживає процесуальними правами, ініціюючи аналогічні спори виключно з метою проведення експертизи та отримання вигідних висновків.
Таким чином, апелянт вважає, що позивач намагається отримати преюдиційне рішення щодо обставин, які вже були досліджені судами у справі №909/893/17, що є неприпустимим.
Відповідно до ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Позивач зазначеним процесуальним правом не скористався.
Інших клопотань, заяв в порядку ст. 207 ГПК України сторонами подано не було.
07.05.2026 в судовому засіданні взяв участь представник апелянта, який підтримав позиції, висловлені в апеляційній скарзі.
Апеляційну скаргу розглянуто в межах процесуальних строків, визначених ст. 273 ГПК України.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
За приписами частини 2 статті 110 Господарського процесуального кодексу України призначення експертизи у справі є способом забезпечення доказів у справі, що здійснюється судом за заявою учасника справи.
Згідно з частиною 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотання учасникам справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:
1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;
2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас, експертиза призначається для з`ясування питань, що потребують спеціальних знань.
Аналіз перелічених вище норм Господарського процесуального законодавства дозволяє зробити висновок про те, що судова експертиза є одним із видів доказів.
Крім того, відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.
Системний аналіз частини першої статті 101 ГПК України та частини першої статті 99 ГПК України дає підстави дійти висновку, що суд призначає експертизу у випадку, коли для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо та якщо жодною стороною не наданий висновок експерта з питань, вирішення яких має значення для справи.
Тобто, на учасників процесу покладається обов`язок спочатку самостійно вжити заходи для надання експертного висновку і лише у разі відсутності такої можливості, що також має бути підтверджено відповідними доказами, звертається з клопотанням про призначення експертизи до суду.
Подане клопотання не містить обґрунтувань неможливості самостійного отримання висновку експерта на стадії розгляду справи судом першої інстанції, без ініціювання перед судом окремого клопотання.
За змістом частини другої статті 99 ГПК України питання про задоволення клопотання про призначення експертизи не залежить від обґрунтованості підстав для проведення експертизи, якщо сторона не обґрунтовує та не доводить обставини, які перешкоджали самостійному наданню висновків експерта.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі №910/1668/19.
Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.
Призначення експертизи є правом, а не обов`язком суду, вона здійснюється у разі встановлення судом недостатності доказів, наявних у матеріалах справи для можливості прийняття рішення за результатами розгляду.
В силу положень ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються, зокрема висновками експертів (п. 2 ч. 2 ст. 73 ГПК України).
Тобто, вирішуючи питання про призначення експертизи суд повинен оцінити відповідність поставлених питань у клопотанні про призначення експертизи та виду експертного дослідження підставам і предмету поданого позову, в тому числі можливість встановити обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до правової позиції Великої палати Верховного суду, викладеної у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, предмет позову – це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.
Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Надаючи в межах доводів апеляційної скарги оцінку оскаржуваній ухвалі в частині наявності підстав для висновку відповідність поставлених питань у клопотанні про призначення експертизи та виду експертного дослідження підставам і предмету поданого позову, колегія суддів виходить з такого.
Предмет поданого в цій справі позову містить вимогу про стягнення з приватного виконавця частини завданої шкоди в розмірі 350000 гривень під час вчинення виконавчих дій.
Водночас, як випливає з тексту позовної заяви, підстави позову обґрунтовані позивачем зміною курсової різниці та впливом інфляційних процесів на первісно визначену вартість іпотечного майна, а також незгодою позивача із використанням приватним виконавцем звіту про оцінку, строк чинності якого закінчився; допущеними процедурними порушеннями під час здійснення виконавчих дій з реалізації майна.
Таким чином, підстави поданого позову не містять доводів щодо зміни ринкової вартості нерухомого майна, як підстави для визначення розміру завданої шкоди приватним виконавцем.
Клопотання про призначення експертизи не містить вимог про призначення економічної експертизи з перевірки обчисленого позивачем розміру курсової різниці та інфляційних втрат. Тому, призначення будівельно-оціночної експертизи виходить за межі підстав поданого позову та доводів позовної заяви.
Визначення розміру шкоди, завданої позивачу внаслідок інфляційних процесів в державі, може бути здійснене судом самостійно з урахуванням відповідних індексів.
При цьому, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18)
Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача. 
Водночас, позивач, звертаючись з позовною заявою, самостійно розрахував суму завданих збитків в розмірі 901 545 доларів США, з яких заявлено до стягнення фіксовану суму 350 000 гривень.
Визначення позивачем розміру шкоди, про стягнення якої він звернувся з цим позовом, здійснено ним незалежно від обставин правомірності або неправомірності дій відповідача та інших обставин справи, а виключно за суб`єктивним критерієм достатності коштів для сплати судового збору.
Зазначене, відповідно до засад господарського судочинства, зокрема, диспозитивності, спростовує, наявність необхідності при вирішенні даного спору у спеціальних знаннях для визначення розміру завданої шкоди.
В цій частині колегією суддів також враховується, що Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності – суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.
Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів.
Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 168/828/16-ц також зазначається, що за змістом статей 12, 33 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності – суб`єктом господарювання висновки та його дії стосовно реалізації своєї практичної діяльності з визначених питань, що унеможливлює оспорювання в судовому порядку такого звіту.
Оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців. Аналогічний за змістом висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 346/79/17.
Аналіз статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що учасники виконавчого провадження, мають право на оскарження оцінки майна, а не процесуальної дії державного виконавця, оскільки відповідно до цієї статті державний виконавець лише залучає оцінювача, який здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні (Постанова КЦС ВС 08 січня 2024 року у справі № 2-3894/09).
19 червня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 909/121/22 звернув увагу, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачене право боржника на оскарження результатів незалежної оцінки майна безпосередньо до суду, а відтак подання позову до суду є проявом принципу диспозитивності. 
Якщо ж за результатами аукціону з переможцем укладено договір купівлі-продажу, то ефективним способом захисту порушеного права особи, яка вправі оскаржувати результати аукціону, є пред`явлення позову про визнання недійсними результатів аукціону й укладеного з переможцем аукціону договору купівлі-продажу майна боржника та застосування реституції (у разі повернення майна, що перебуває у власності переможця аукціону).
Такі висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2024 року у справі № 910/2592/19.
Таким чином, висловлення не згоди зі звітом про оцінку майна, оскарження дій виконавця з приводу його безпідставного використання під час вчинення виконавчих дій може бути предметом позовного провадження, в тому числі шляхом визнання недійсним правочину, укладеного за результатом проведення аукціону з продажу майна боржника.
Однак, предмет позову у даній господарській справі не містить вимог про визнання недійсним договору, укладеного за результатом вчиненим виконавчих дій щодо звернення стягнення на іпотечне майно.
Крім того, продаж іпотечного та заставного майна, що належало ТОВ «КГД-БУД» було здійснено за вартістю, визначеною рішенням Господарського суду Івано-Франківської області у справі №909/893/17.
Тому, призначення будівельно-оціночної експертизи виходить за межі предмета позову, з урахуванням визначених підстав його подачі (оспорення звіту про оцінку за відсутності належної позовної вимоги).
Клопотання про призначення експертизи та оскаржувана ухвала суду першої інстанції не містять обґрунтування неможливості самостійно визначити розмір курсової різниці зміни вартості нерухомого майна, з урахуванням складеного звіту станом на 2018 рік, порівняно з цією ж вартістю та застосуванням індексу інфляції чи зміни курсу іноземної валюти станом на момент продажу майна боржника. 
Оцінивши предмет, підстави поданого позову, вищевикладені правові висновки Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено, що за результатом проведення будівельно-оціночної експертизи можуть бути отримані докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. 
Відтак, висновки суду першої інстанції, покладені в основу оскаржуваної ухвали є такими, що не відповідають встановленим обставинам справи, ухвала суду першої інстанції винесена з недотриманням вимог ст. ст. 73, 76, 99-101, 176 ГПК України. 
Додатково, судом першої інстанції залишено поза увагою, що розумність строків розгляду справи судом є однією з основних засад господарського судочинства (п. 10 ч. 3 ст. ст. 2 ГПК України.)
Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства (ч. 2 ст. 14 ГПК України).
На підставі ч. 4 ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Дане право кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02 травня 2013 року, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15 березня 2012 року), "Зяя проти Польщі" (заява N 45751/10).
Аналіз статті 228 ГПК України засвідчує, що зупинення провадження у справі може бути зумовлене об`єктивною необхідністю дотримання процесуальних строків розгляду справи та у випадках призначення судом експертизи також неможливістю проводити відповідні процесуальні дії, оскільки для проведення експертизи матеріали справи направляються до судово-експертної установи, а тому такий захід є цілком виправданим.
Тривале безпідставне зупинення провадження у справі за відсутності підстав для призначення експертизи суперечить принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи, та перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Отже, призначення експертизи, за відсутності безумовно доведених підстав для вчинення такої процесуальної дії, порушує розумність строків судового розгляду.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України від 28.10.2010 року №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року у справі Проніна проти України за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 280 ГПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Беручи до уваги зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при постановлення ухвали про призначення судової оціночно-будівельної експертизи неповно з`ясовані обставини справи в частині дійсної необхідності у спеціальних знаннях при визначенні розміру заявленої до стягнення шкоди, без яких встановити відповідні обставини неможливо; висновки суду щодо того, що внаслідок здійснення призначеної експертизи будуть встановлені фактичні дані, що входять до предмету доказування (відповідають предмету та підставам поданого позову) не відповідають обставинам справи; судом порушено норми процесуального права в частині застосування положень ст. 101 ГПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.
Судові витрати.
Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (аналогічний висновок міститься у п.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц, постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі №907/418/21).
Відповідно до п.12 ч.3 ст.2 ГПК основними засадами (принципами) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до ст.123 ГПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3).
Частинами 1 - 3 ст.126 цього Кодексу встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У ст.129 ГПК визначений порядок розподілу судових витрат.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.4 ст.129 ГПК).
Питання розподілу судових витрат під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції має бути здійснено під час вирішення питання про розподіл судових витрат за результатами вирішення спору по суті. 
Керуючись ст. 129, 269-270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Державний експортно-імпортний банк України” - задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 11.03.2026 про призначення судової експертизи - скасувати.

3. Справу повернути для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.
Повний текст постанови складено 12.05.2026.

Головуючий суддя В.О. Ржепецький

Судді С.В. Іванчук

Р.В. Міліціанов