Виноградівський районний суд Закарпатської області 
_______________________________________________________________________________________________    Справа № 299/6628/24
Номер провадження 2/299/1899/24

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.06.2026 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі: головуючого судді Дочинця С.І., при секретарі Роман К.С., за участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Виноградівського районного суду Закарпатської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Закарпатської обласної прокуратури про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, 

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 26.09.2024 року звернувся до Виноградівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до Держави Україна в особі Закарпатської обласної прокуратури про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Свої уточнені позовні вимоги мотивує наступним. 22 травня 2015 року він був затриманий за підозрою у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.366, ч.3 ст.368 КК України. Вироком Виноградівського районного суду від 11.05.2016 року Закарпатської області його було виправдано (справа №299/2597/15-к, кримінальне провадження №12015070080000415) за обвинуваченням за ч.3.ст.368 КК України у зв`язку з недоведеністю того, що в його діяннях був склад даного кримінального порушення, за ч.1.ст.366 КК України - у зв`язку з відсутністю у його діях складу даного правопорушення. Згідно апеляційної скарги прокурора Дорошевич P.P. від 08.06.2016 року справу Закарпатським апеляційним судом було повернуто на повторний розгляд до Виноградівського районного суду. 27.07.2020 року Виноградівським районним судом після повторного судового розгляду відносно нього повторно винесено виправдувальний вирок у даній справі. 20.09.2020 року прокурором Дорошевич P.P. повторно було подано апеляційну скаргу на виправдувальний вирок до Закарпатського апеляційного суду. 25.04.2024 року за результатом апеляційного розгляду Закарпатським апеляційним судом було винесено ухвалу про залишення апеляційної скарги прокурора Дорошевич P.P. без задоволення, а виправдувального вироку Виноградівського районного суду - без змін. 25.04.2024 року виправдувальний вирок вступив у законну силу. При цьому тривалість кримінального переслідування становила 9 (дев`ять) років і 22 (двадцять два) дні. Під час здійснення досудового розслідування та судового слідства відносно нього було застосовано наступний ряд дискримінаційних заходів: тримання під вартою; перебування у СІЗО (ІТТ) з 22.05.2015 року по 26.05.2015 року (5 діб), де перебував у стані гіпертонічного кризу; запобіжний захід - застава в розмірі 20 мінімальних заробітних плат, що становило 24360,00 грн. була внесена мамою ОСОБА_3 25.05.2015 року; відсторонення від займаної посади - згідно ухвали слідчого судді від 25.05.2015 року - від 22.05.2015 року до 22.07.2015 року (два місяці); арешт на належне йому майно - накладено згідно ухвали слідчого судді від 26.05.2015 року (телефон марки МТС, сім картки). Таким чином, позивач заявив позов до держави Україна щодо відшкодування нанесених йому незаконними діями органів, що проводять оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду матеріальних і моральних збитків за весь період проведення досудового слідства та судового розгляду справи - 9 (дев`ять) років і 22 (двадцять два) дні. Так, позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги посилається на наступні підстави для задоволення його позовних вимог: незаконне затримання і утримання під вартою та тривалий час перебування у статусі обвинуваченого у вчиненні тяжких злочинів під час досудового слідства та судового розгляду справи, що розцінює у 9 млн. 220 тисяч гривень; стан здоров`я, в тому числі при затриманні та під час перебування у СІЗО, що розцінює у 3 млн. гривень; конфіскація особистого майна і безпідставне утримання, пошкодження телефону розцінює у 28988,89 грн. матеріальної шкоди та 50000,00 гривень моральної шкоди; вимушені дії з продажу особистого майна розцінює у 205988,5 гривень; вимушене звільнення з роботи розцінює у 694735,59 гривень матеріальних втрат та 790000,00 гривень; втрата патентів, втрата можливості захисту дисертаційного дослідження з урахуванням наявного впровадження, яку розцінює у 205988,5 гривень та моральних збитків за цим пунктом оцінює у 50000,00 гривень; упущена вигода та можливості, яку розцінює у 10251801 гривень; витрати на правничу допомогу, яку розцінює у 263834,34 гривень; втрати на закупівлю витратних матеріалів з виготовлення ПКД, які розцінює у 6534,69 гривень; витрати на аспірантуру, професійне навчання і атестацію, сплата членських внесків без реальної можливості компенсування (порушення права на освіту і на працю) при реально понесених затратах, які розцінює у 253213,18 гривень; єдиною людиною яка підтримувала його весь цей час і несла разом зі ним всі незгоди і страждання від незаконного кримінального переслідування є його мама - ОСОБА_3 і тому вважає правильним і законним вимогу компенсування по цьому пункту моральних втрат (збитків) за весь період поневірянь у сумі 9 млн. 220 тисяч гривень. Таким чином, внаслідок незаконного кримінального переслідування ОСОБА_1 був відсторонений від займаної посади терміном на 2 місяці, відносно нього було застосовано запобіжний захід - тримання під вартою, 9 років і 22 дні, і він перебував у статусі підозрюваного та обвинуваченого у вчиненні тяжких злочинів, у нього було незаконно вилучене і пошкоджене особисте майно - телефон, подарований мамою, він втратив улюблену роботу, можливості кар`єрного розвитку і зростання, втрачені його наукові досягнення і здобутки, можливість захисту готової дисертації, втрачено науковий стаж. Через незаконне кримінальне переслідування на протязі майже 10 років він втратив свою сім`ю, можливість ростити і виховувати власну дитину, втратив можливість створити нову сім`ю. Крім того, він зазнав істотних порушень і втрати свого здоров`я, постійно потребує підтримуючої терапії у лікувальних закладах, отримання дороговартісного лікування та реабілітаційних заходів. У зв`язку з вищенаведеним за ці майже 10 років кримінального переслідування він зазнав істотних моральних страждань, значних втрат здоров`я, наслідки яких дотепер не може подолати, тому вважає, що у нього обґрунтовано виникло право на відшкодування моральної і матеріальної шкоди на підставі Закону. Надмірна тривалість кримінального провадження призвела до суттєвих моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування, суду; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації, довіри до себе як до спеціаліста, науковця, розвалом кар`єри, сім`ї, втрачених можливостей наукового та трудового (кар`єрного) зростання тощо. На підставі вище наведеного, просив стягнути з держави Україна відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 11920896,49 гривень та моральної шкоди в розмірі 22330000 гривень, а всього на загальну суму 34250896,49 гривень за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на його користь з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, з врахуванням індексації на момент здійснення такої виплати.
У свою чергу представник відповідача – прокурор подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти її задоволення та просив у позові відмовити повністю. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, характер та обсяг моральних страждань, обставини, за яких такі страждання були заподіяні, а також не надано обґрунтованого розрахунку заявленої до стягнення суми. На думку відповідача, позивачем неправильно визначено період перебування під слідством та судом, який фактично становив з 22 травня 2015 року по 25 квітня 2024 року, тобто 8 років 11 місяців та 3 дні, або 107 повних місяців. Прокурор звернув увагу на те, що положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачають визначення розміру моральної шкоди з урахуванням сукупності незаконних дій, які спричинили фізичні чи психологічні страждання особи, а тому відшкодування повинно визначатися за весь період незаконного кримінального переслідування в цілому, а не шляхом окремого розрахунку за кожне порушення чи обмеження, періоди яких накладаються один на інший. Також відповідач зазначив, що позивач не надав доказів, які б підтверджували характер та обсяг його моральних страждань, погіршення стану здоров`я, істотні зміни у життєвих чи суспільних зв`язках, ступінь зниження ділової репутації, необхідність докладання додаткових зусиль для відновлення попереднього способу життя або неможливість такого відновлення. При цьому послався на практику Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, відповідно до якої при визначенні розміру моральної шкоди суд має враховувати принципи розумності, справедливості та співмірності. На думку прокурора, заявлений позивачем розмір моральної шкоди у сумі 22330000 грн є явно завищеним, не підтвердженим належними доказами та таким, що не відповідає розмірам компенсацій, які присуджуються судами у подібних категоріях справ. Також відповідач вказав, що при визначенні мінімального розміру відшкодування суд повинен враховувати положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» щодо розрахункової величини, яка застосовується для обчислення виплат за рішеннями суду. Крім того, прокурор заперечив проти задоволення вимог про відшкодування матеріальної шкоди у сумі 11920896,49 грн, зазначивши, що позивачем не надано доказів звернення до органів досудового розслідування чи суду щодо визначення розміру такої шкоди, а в межах кримінального провадження її розмір не встановлювався та не визначався. Щодо вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу у сумі 263834,34 грн відповідач зазначив, що позивачем не подано належних доказів фактичного понесення таких витрат, зокрема договору про надання правничої допомоги, актів приймання-передачі послуг, розрахунків, документів про оплату та інших документів, які б підтверджували обсяг виконаних адвокатом робіт і вартість наданих послуг. Також прокурор заперечив проти стягнення упущеної вигоди у розмірі 10251801 грн, вказуючи на відсутність доказів реальної можливості отримання позивачем відповідних доходів, укладених договорів, замовлень або інших документів, які б підтверджували, що такі доходи були б фактично отримані за відсутності кримінального переслідування. На думку відповідача, наведені у позові доводи щодо втрати замовників мають припущений характер та не підтверджені належними доказами. З огляду на викладене представник відповідача вважав позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими, недоведеними належними та допустимими доказами і просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Позивач подав заперечення на відзив відповідача, в яких зазначив, що доводи прокурора є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях та не спростовують наявності підстав для відшкодування матеріальної і моральної шкоди. Позивач вказав, що у кримінальному провадженні щодо нього ухвалено три виправдувальні вироки, а касаційна скарга прокурора спочатку була повернута через невідповідність вимогам закону. На думку позивача, наявність відкритого касаційного провадження не є підставою для відмови у задоволенні позову або визнання його передчасним. Також позивач зазначив, що заявлений ним розмір моральної шкоди відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності, а обставини, на які він посилається, підтверджуються наданими до позовної заяви доказами. Позивач не погодився з доводами прокурора щодо відсутності доказів погіршення стану здоров`я, завдання моральної шкоди, втрати можливостей працевлаштування та необґрунтованості витрат на правничу допомогу, вказавши, що відповідні документи містяться в матеріалах справи. У зв`язку з викладеним позивач просив суд відзив прокурора не враховувати та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
У судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснив, що з 22 травня 2015 року по 25 квітня 2024 року незаконно перебував під кримінальним переслідуванням за обвинуваченням у вчиненні тяжких злочинів, у зв`язку з чим відносно нього було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, заставу, відсторонення від посади та арешт майна. Зазначив, що внаслідок тривалого кримінального переслідування зазнав значних моральних страждань, пов`язаних із перебуванням у статусі підозрюваного та обвинуваченого, погіршенням стану здоров`я, втратою роботи, неможливістю професійного та наукового розвитку, руйнуванням сімейних відносин, погіршенням репутації та обмеженням звичного способу життя. Вказав, що тривале кримінальне провадження негативно вплинуло на його кар`єру, наукову діяльність, можливість захисту дисертації та отримання доходів. Крім того, позивач послався на завдання йому матеріальної шкоди, яка, на його думку, полягає у втраченому заробітку, упущеній вигоді, витратах на правничу допомогу, навчання, професійну діяльність, а також у пошкодженні та вилученні належного йому майна. Позивач наголосив, що виправдувальний вирок щодо нього набрав законної сили 25 квітня 2024 року, що підтверджує незаконність кримінального переслідування та наявність у нього права на відшкодування моральної і матеріальної шкоди відповідно до вимог закону. Просив стягнути з Держави Україна на його користь матеріальну шкоду у розмірі 11 920 896,49 грн та моральну шкоду у розмірі 22 330 000 грн.
У судовому засіданні прокурор проти задоволення уточненого позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Пояснив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди у заявленому розмірі, а також не доведено характер, обсяг та наслідки моральних страждань. Вказав, що заявлений розмір моральної шкоди є явно завищеним та не відповідає принципам розумності, справедливості і співмірності. Також зазначив, що позивачем не доведено наявності та розміру матеріальної шкоди, витрат на правничу допомогу та упущеної вигоди, оскільки належних документальних доказів на підтвердження таких вимог до матеріалів справи не подано. Крім того, вважав, що розрахунок заявлених до стягнення сум є необґрунтованим та не відповідає вимогам чинного законодавства. З огляду на викладене прокурор просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів суд приходить до наступного висновку.
Вирішуючи даний спір суд виходив з таких мотивів та норм права.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За приписами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
За змістом п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Статтею 1176 ЦК України унормовано, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (ч.1). Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2). Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч.7).
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Згідно п.5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода.
У пункті 1 статті 1 вказаного Закону зазначено, що відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону).
Згідно з положеннями статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.
Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено з 01 січня 2026 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8647,00 грн.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом, але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Право на відшкодування шкоди виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року N6/5/3/41. До реабілітуючих підстав належать: відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпання можливості їх отримати.
Такі правові позиції є усталеними, про що зазначено, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі №522/2493/18 (провадження №14-195цс21).
Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Як вбачається із уточненої позовної заяви та наданих в судовому засіданні пояснень, заявляючи позов до держави Україна позивач ОСОБА_1 виділяє 11 пунктів, якими обґрунтовує свої позовні вимоги.
Так, обґрунтовуючи перший пункт уточненого позову, позивач вказує, що був затриманий 22 травня 2015 року та перебував під вартою до 26 травня 2015 року, тобто 5 діб. Після внесення застави його матір`ю 25 травня 2015 року був звільнений лише наступного дня. Також вказує, що загальний строк перебування під досудовим розслідуванням та судом склав 9 років і 22 дні. Позивач посилається на те, що тривале кримінальне переслідування спричинило йому значні моральні страждання, негативно вплинуло на його особисте та сімейне життя, професійну, наукову і громадську діяльність, призвело до втрати соціальних зв`язків, можливостей кар`єрного та наукового зростання, а також погіршення якості життя. Вважає, що мінімальний гарантований законом розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом становить 869 866,70 грн, однак така сума, на його думку, не відповідає реальному обсягу завданих йому моральних страждань. З огляду на характер та тривалість кримінального переслідування, позивач просить стягнути за цим пунктом моральну шкоду у розмірі 9 220 000 грн.
Судом встановлено, що 03.04.2015 року до ЄРДР за № 12015070080000415 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України. Згідно ухвали слідчого судді Виноградівського районного суду від 25.05.2015 року у справі №299/1549/15-к, 22.05.2015 року ОСОБА_1 затримано в порядку ст.208 КПК України, до ОСОБА_1 , 1980 року народження, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, починаючи із 25.05.2015 року 11 години 00 хвилин до 24.07.2015 року 11 години 00 хвилин із визначенням застави в розмірі 20 мінімальних заробітних плат в сумі 24360 гривень (т.1 а.с.87-90). Зі слів позивача, заставу було внесено 25.05.2015 року.
Ухвалою слідчого судді Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26.05.2015 року у справі №299/1555/15-к накладено арешт на тимчасово вилучені речі в ході проведення огляду місця події, а також при проведенні освідування громадянина ОСОБА_1 , який проводився 22.05.2015 року в приміщенні кафе «ТРІО» в АДРЕСА_1 зокрема: грошові кошти у загальній сумі 6500 гривень заздалегідь ідентифіковані (помічені), які у світлі ультрафіолету люмінесціювали жовтим кольором та посередині кожної купюри міститься напис «ХАБАР»; мобільний телефон марки «hTC»; робочий проект «ОБЛАДНАННЯ АКУМУЛЮЮЧОГО БАСЕЙНУ в с.Нове Село на земельній ділянці гр. ОСОБА_4 » на 70 аркушах, договір без номера на 4 аркушах та акт здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) на 1 аркуші; фільтрувальний аркуш білого кольору на який було проведено змиви з правої руки гр. ОСОБА_1 та поміщено у спецпакет НДЕКЦ №2297159, фільтрувальний аркуш білого кольору на який було проведено змиви з лівої руки гр. ОСОБА_1 та поміщено у спецпакет НДЕКЦ №2297160 та взірець (контрольний аркуш) фільтрувального аркушу білого кольору поміщено у спецпакет НДЕКЦ №2297161 (т.1 а.с.116-119). Згідно копії розписки ОСОБА_1 від 19.08.2019 року, він отримав на відповідальне зберігання телефон марки «hTC» з чохлом та двома сім картами, однак у пошкодженому стані (т.1 а.с.121). Додав копію чеку з магазину «Алло» на суму 3707,00 грн. та вказує, що це вартість вказаного мобільного телефону (т.1 а.с.122). 
Ухвалою слідчого судді Виноградівського районного суду від 25.05.2015 року у справі № 299/1548/15-к, підозрюваного ОСОБА_1 відсторонено від посади заступника начальника Виноградівського міжрайонного управління водного господарства на строк до 22.07.2015 року (т. 1 а.с.133-135).
Вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області ухваленим 27.07.2020 року у кримінальному провадженні № 299/2597/15-к, ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні злочину (кримінального правопорушення), передбаченого ч.3 ст.368 КК України виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку із недоведеністю, що в його діях є склад кримінального правопорушення. ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні злочину (кримінального правопорушення), передбаченого ч.1 ст.366 КК України виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку із недоведеністю, що в його діях є склад кримінального правопорушення (т. 1 а.с. 68-81).
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 25.04.2024 року вищезазначений вирок Виноградівського районного суду від 27.07.2020 року відносно ОСОБА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368, ч.1 ст.366 КК України було залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора Берегівської місцевої прокуратури Дорошевича Р.Р. - без задоволення (т. 1 а.с. 53-66).
Постановою Верховного суду від 25.09.2025 року у справі №299/2597/15 касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 25.04.2024 року стосовно виправданого ОСОБА_1 – без змін (т.2 а.с.175-191).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц зазначила, що відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.
Надання особі статусу виправданого зумовлює появу у такої особи певних прав. Частина третя статті 43 КПК України передбачає, що виправданий має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для захисту на відповідній стадії судового провадження.
У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не виправдалися.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що однією з новел чинного КПК України є глава під назвою "Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов", згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.
На теперішній час єдиним таким законом є Закон N 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі на виправданих.
Отже, внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону N 266/94-ВР.
Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію в постанові у справі від 20.09.2018 №686/23731/15-ц, відповідно до якої, у разі припинення кримінального провадження єдиним законом про відшкодування шкоди незаконним засудженням є Закон України № 266/94-ВР, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі на виправданих. Розгляд вказаної вимоги необхідно здійснювати за правилами цивільного судочинства в суді, який ухвалив виправдувальний вирок.
Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі ухвалення виправдувального вироку покладається на суд, який повинен здійснити таке роз`яснення шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.
Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом. Цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.
Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.
Підстави для звернення до суду позивача за захистом своїх прав, в даному випадку ґрунтуються на вимогах закону і він має право на відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, передбаченої Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду".
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
При визначенні та обрахунку розміру такої шкоди суд, виходить з мінімального розміру моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом, який у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом, що узгоджується з роз`ясненнями викладеними у ч.2 п.9 Постанови Пленуму ВСУ №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».
Незважаючи на те, що загальний період перебування позивача під слідством та судом становив 10 років 4 місяці 4 дні, суд, керуючись принципом диспозитивності, розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Оскільки позивач просить відшкодувати шкоду за період з 22.05.2015 по 25.04.2024, саме цей період є предметом судового розгляду та оцінки. 
Таким чином, суд вважає, що з постановленням Закарпатським апеляційним судом 25.04.2024 року ухвали у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 Цивільного кодексу України та Закону України від 01 грудня 1994 року N 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", яку необхідно визначити, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу затримання ОСОБА_1 до дати постановлення Закарпатським апеляційним судом ухвали, якою залишено без змін вирок суду першої інстанції.
Разом із тим суд враховує, що позивачем невірно визначено тривалість перебування під слідством та судом. Заявляючи вимоги про відшкодування шкоди за період з 22.05.2015 року по 25.04.2024 року, позивач зазначає, що такий період становить 9 років 22 дні. Водночас судом встановлено, що фактична тривалість зазначеного періоду складає 8 років 11 місяців 4 дні, що відповідає 107 повним місяцям перебування під слідством та судом.
Враховуючи компенсаційний характер відшкодування, гарантованого Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також необхідність забезпечення найбільш сприятливого для особи підходу при визначенні розміру такого відшкодування, суд вважає за можливе округлити неповний місяць на користь позивача. Відтак для цілей визначення розміру компенсації суд виходить із загального періоду перебування позивача під слідством та судом тривалістю 9 років, тобто 108 місяців.
За таких обставин, встановлено, що в розумінні визначеному ЗУ «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» періодом перебування ОСОБА_1 під слідством чи судом є період, який починається з дня затримання ОСОБА_1 – 22.05.2015, по день ухвалення Закарпатським апеляційним судом ухвали 25.04.2024 року. Саме виходячи з цього періоду, який в загальному тривав 9 років підлягають обрахунку розмір завданої ОСОБА_1 моральної шкоди.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до п.3, 5, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Статею 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2026 рік" з 1 січня 2026 року (на час вирішення справи) мінімальна заробітна плата встановлена в розмірі 8647 грн. Посилання Закарпатської обласної прокуратури на положення ч.2 ст.8 Закону №4059-ІХ; який визначив розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1600 грн., є безпідставним і не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі. 
Таким чином, враховуючи час незаконного перебування під слідством та судом позивача, а саме з 22.05.2015 по 25.04.2024, що становить 9 років, а також розмір мінімальної заробітної плати, яка на час розгляду справи в суді, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік» складає 8647 гривень, моральна шкода заподіяна позивачу не може бути меншою ніж 933 876 грн (8 647 грн ? 108 місяців).
Разом з тим, визначений законом розмір відшкодування є лише мінімальною гарантованою державою межею компенсації моральної шкоди. При визначенні остаточного розміру відшкодування суд повинен враховувати характер та обсяг моральних страждань особи, тривалість незаконного кримінального переслідування, тяжкість висунутого обвинувачення, характер процесуальних обмежень, яких зазнала особа, а також інші обставини, що мають істотне значення для справи.
Судом встановлено, що позивач понад дев`ять років перебував під кримінальним переслідуванням за обвинуваченням у вчиненні тяжких корупційних злочинів, був затриманий та утримувався під вартою, щодо нього застосовувався запобіжний захід, його було відсторонено від займаної посади, а на належне йому майно накладено арешт. Зокрема, позивач був позбавлений можливості користуватися належним йому мобільним телефоном, який перебував під арештом тривалий час. Сам факт перебування особи у статусі підозрюваного та обвинуваченого упродовж такого значного періоду часу об`єктивно спричиняє істотні душевні переживання, відчуття невизначеності, негативно впливає на репутацію особи, її соціальні зв`язки, професійну діяльність та звичний спосіб життя.
Оцінюючи сукупність наведених обставин, суд доходить висновку, що гарантований законом мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 933 876 грн не забезпечить справедливого балансу між характером та тривалістю втручання у права позивача і розміром належної йому компенсації. Водночас заявлена позивачем сума моральної шкоди у розмірі 9 220 000 грн є неспівмірною встановленим обставинам справи та не підтверджена належними доказами у частині такого розміру моральних страждань.
З урахуванням тривалості незаконного кримінального переслідування, перебування позивача під вартою, застосування до нього інших процесуальних обмежень, відсторонення від посади, накладення арешту на майно, а також виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості та співмірності, суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 2 500 000 грн, яка, на переконання суду, є справедливою сатисфакцією за завдані позивачу моральні страждання.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
Щодо вимоги про проведення індексації суми відшкодування моральної шкоди суд зазначає таке.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць такого перебування. Законодавцем уже встановлено спеціальний порядок визначення розміру компенсації моральної шкоди, який передбачає її обчислення виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на момент розгляду справи судом.
Таким чином, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд застосовує актуальний на час вирішення спору розмір мінімальної заробітної плати, що фактично враховує зміну економічних умов та купівельної спроможності грошової одиниці за період перебування особи під слідством та судом.
Крім того, індексація грошових доходів населення регулюється Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та поширюється на доходи, які мають систематичний характер. Водночас сума відшкодування моральної шкоди є одноразовою компенсаційною виплатою, що визначається судом на момент ухвалення рішення, а тому не належить до об`єктів індексації в розумінні зазначеного Закону.
Також суд враховує, що відшкодування моральної шкоди визначається у грошовому виразі безпосередньо судом з урахуванням характеру та обсягу моральних страждань, вимог розумності, виваженості та справедливості. Застосування додаткової індексації до вже визначеного судом розміру компенсації призвело б до подвійного врахування інфляційних процесів та не відповідало б спеціальному механізму визначення розміру відшкодування, передбаченому Законом України № 266/94-ВР.
За таких обставин підстав для проведення індексації суми відшкодування моральної шкоди суд не вбачає, у зв`язку з чим відповідні позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення на користь позивача 2 500 000 грн моральної шкоди, а в решті заявлених вимог слід відмовити.
Оцінюючи доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, суд виходить з такого.
Посилання прокурора на недоведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди та відсутність доказів моральних страждань суд вважає безпідставними. Право на відшкодування моральної шкоди у даному випадку виникає безпосередньо із факту незаконного кримінального переслідування особи та постановлення щодо неї виправдувального вироку, який набрав законної сили. Саме по собі тривале перебування особи під слідством і судом, особливо за обвинуваченням у вчиненні тяжких корупційних злочинів, є обставиною, яка об`єктивно спричиняє моральні страждання, порушення звичного способу життя, негативний вплив на репутацію, професійну діяльність та соціальні зв`язки особи.
Разом із тим суд погоджується з доводами відповідача про те, що розмір моральної шкоди не може визначатися шляхом окремого підсумовування компенсації за кожне процесуальне обмеження чи порушення, яких зазнав позивач під час кримінального провадження. Відшкодування моральної шкоди повинно визначатися за весь період незаконного кримінального переслідування з урахуванням сукупності всіх обставин справи.
Суд також бере до уваги доводи прокурора щодо неправильного визначення позивачем тривалості перебування під слідством та судом. Як встановлено судом, період з 22 травня 2015 року по 25 квітня 2024 року становить 8 років 11 місяців 4 дні, що відповідає 107 повним місяцям. Водночас, враховуючи компенсаційний характер відшкодування та необхідність застосування найбільш сприятливого для особи підходу, суд виходить із 108 місяців перебування позивача під слідством та судом.
Водночас суд не може погодитися з твердженням відповідача про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди взагалі. Матеріалами справи підтверджено, що позивач понад дев`ять років перебував у статусі підозрюваного та обвинуваченого, був затриманий, утримувався під вартою, щодо нього застосовувалися застава, відсторонення від посади та арешт майна. Сукупність зазначених обставин свідчить про істотне втручання у його права та свободи і є достатньою підставою для компенсації моральної шкоди.
Разом з тим суд враховує доводи прокурора щодо неспівмірності заявленого позивачем розміру моральної шкоди. Заявлена до стягнення сума 9 220 000 грн не підтверджена належними та достатніми доказами саме в такому розмірі, не узгоджується з принципами розумності, справедливості та співмірності і значно перевищує розміри компенсацій, які присуджуються судами у справах цієї категорії.
Отже, доводи відповідача підлягають частковому врахуванню в частині визначення періоду перебування позивача під слідством та судом і оцінки співмірності заявленого розміру відшкодування моральної шкоди, однак не спростовують самого права позивача на її компенсацію, гарантованого Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Обґрунтовуючи уточнені позовні вимоги за другим пунктом, позивач зазначає, що під час затримання та перебування в ІТТ з 22.05.2015 року по 26.05.2015 року він перебував у тяжкому стані здоров`я, зокрема переніс гіпертонічний криз, мав синусову тахікардію та загострення хронічного бронхіту, що, на його думку, потребувало стаціонарного лікування та створювало реальний ризик для життя і здоров`я. Позивач вважає, що застосовані до нього заходи кримінального процесуального примусу були надмірними та спричинили йому додаткові моральні страждання і приниження. Крім того, позивач стверджує, що внаслідок майже десятирічного перебування під слідством та судом стан його фізичного і психічного здоров`я істотно погіршився. На підтвердження цього посилається на численні звернення за медичною допомогою, проходження амбулаторного та стаціонарного лікування, необхідність постійної підтримуючої терапії, а також на наявність у нього тривожності, депресивних проявів, порушення сну, підвищеної втомлюваності, апатії та артеріальної гіпертензії. З огляду на зазначене позивач просить стягнути на його користь компенсацію моральної шкоди за цим пунктом у розмірі 3 000 000 грн.
На підтвердження доводів щодо погіршення стану здоров`я позивачем надано копію висновку щодо результатів медичного огляду Виноградівської районної лікарні №400 від 22.05.2015 року, відповідно до якого під час огляду у приймальному відділенні у ОСОБА_1 встановлено гіпертонічний криз та гострий бронхіт (т.1 а.с. 91-92).
Також до матеріалів справи долучено довідку Виноградівської районної лікарні №429/03 від 25.05.2015 року (т. 1 а.с.94) та довідку КЗ «Виноградівський центр первинної медико-санітарної допомоги» №10 від 06.07.2018 року, згідно з якими позивач перебував на диспансерному обліку у лікаря загальної практики сімейної медицини з 1997 року з діагнозами: хронічний гепатит з мінімальним ступенем активності, хронічний панкреатит, хронічний холецистит, гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, ішемічна хвороба серця, кардіосклероз постміокардитичний, пролапс мітрального клапана та серцева недостатність І ступеня (т. 1 а.с.93).
Крім того, позивачем надано виписку із медичної картки стаціонарного хворого №1210, відповідно до якої він перебував на стаціонарному лікуванні у листопаді 2023 року з діагнозом хронічний гепатит, а також інші медичні документи щодо проходження лікування та консультацій лікарів (т. 1а.с.97-115).
Оцінюючи зазначені докази у їх сукупності, суд виходить із того, що вони підтверджують факт наявності у позивача окремих захворювань та факт його звернення за медичною допомогою у різні періоди часу.
Разом із тим зазначені документи не містять висновків лікарів або експертів про те, що виявлені у позивача захворювання виникли саме внаслідок незаконного кримінального переслідування чи були безпосередньо спричинені діями органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Суд також враховує, що згідно з наданими медичними документами позивач перебував на диспансерному обліку з 1997 року, тобто задовго до подій, пов`язаних із кримінальним провадженням, а відтак наявність у нього хронічних захворювань не може сама по собі свідчити про їх виникнення внаслідок незаконних дій державних органів.
Крім того, виписка зі стаціонарного лікування за 2023 рік підтверджує лікування позивача від хронічного гепатиту, однак не містить відомостей про причинний зв`язок між станом його здоров`я та кримінальним провадженням, яке було предметом розгляду суду.
На підтвердження вимог про відшкодування витрат на лікування позивачем подано численні фіскальні чеки та квитанції щодо придбання лікарських засобів. Однак суд не приймає зазначені документи як належні та достатні докази понесення позивачем майнової шкоди. Зі змісту наданих чеків неможливо встановити особу покупця лікарських засобів, оскільки такі документи не містять відомостей про платника. Відтак чеки самі по собі не підтверджують, що відповідні витрати були понесені саме позивачем. Крім того, матеріали справи не містять медичних документів, які б підтверджували призначення позивачу зазначених лікарських засобів лікарем, необхідність їх придбання та використання для лікування конкретного захворювання. Відсутні також докази того, що придбані препарати були безпосередньо пов`язані з погіршенням стану здоров`я позивача внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури чи суду. Таким чином, надані чеки підтверджують лише факт реалізації аптечним закладом певних лікарських засобів на відповідну суму, проте не підтверджують факту понесення таких витрат саме позивачем, їх необхідності, а також причинно-наслідкового зв`язку між придбанням медикаментів та обставинами, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог. Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що надані фіскальні чеки та квитанції не є належними і достатніми доказами на підтвердження заявлених збитків, а тому не можуть бути покладені в основу висновку про наявність та розмір майнової шкоди.
За таких обставин суд доходить висновку, що подані медичні документи не є належними та достатніми доказами того, що погіршення стану здоров`я позивача перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням, а тому не можуть бути покладені в основу висновку про збільшення розміру відшкодування моральної шкоди чи про наявність підстав для стягнення витрат на лікування.
Обґрунтовуючи третій пункт уточнених позовних вимог, позивач зазначає, що під час досудового розслідування у нього було вилучено та арештовано належний йому мобільний телефон марки «HTC» разом із сім-картками. За твердженням позивача, фактично можливість користуватися зазначеним майном була відсутня понад дев`ять років, а сам телефон було повернуто йому у пошкодженому стані. Крім того, внаслідок тривалого вилучення майна були втрачені особисті та ділові контакти, що зберігалися в телефоні, а сім-картки були заблоковані без можливості їх відновлення. Позивач вважає, що вилучення та подальше утримання телефону було безпідставним, оскільки зазначений телефон, за його твердженням, не використовувався стороною обвинувачення як доказ під час розгляду кримінального провадження. У зв`язку з цим він просить відшкодувати матеріальну шкоду, завдану пошкодженням та втратою споживчих властивостей телефону, у розмірі 28 988,89 грн, визначеному виходячи з вартості аналогічного пристрою на час звернення до суду. Також позивач вказує, що незаконне вилучення майна, неможливість користування ним протягом тривалого часу, втрата контактної інформації та пошкодження телефону спричинили йому моральні страждання, які він оцінює у 50 000 грн.
Оцінюючи зазначені доводи позивача, суд виходить із того, що обставини, пов`язані з накладенням арешту на належне позивачу майно, його вилученням та тривалим обмеженням у користуванні ним, є складовою тих процесуальних обмежень, яких позивач зазнав у межах кримінального провадження.
При вирішенні першого пункту позовних вимог судом уже було надано оцінку всій сукупності заходів процесуального примусу та обмежень, застосованих до позивача під час кримінального переслідування, зокрема його затриманню, перебуванню під вартою, застосуванню запобіжного заходу, відстороненню від посади, а також втручанню у право власності шляхом накладення арешту на майно. Саме з урахуванням зазначених обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди та визначив її розмір.
Фактично доводи позивача, наведені у третьому пункті позовних вимог щодо моральної шкоди, зводяться до повторного посилання на ті самі обставини, які вже були враховані судом під час оцінки наслідків незаконного кримінального переслідування та визначення розміру компенсації моральної шкоди за першим пунктом позовних вимог. Тому окреме відшкодування моральної шкоди за фактом арешту та вилучення майна призвело б до подвійної компенсації одних і тих самих негативних наслідків та повторного врахування тотожних обставин.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що підстав для окремого відшкодування моральної шкоди за третім пунктом позовних вимог немає, оскільки втручання у право власності позивача та пов`язані з цим моральні переживання вже були враховані судом при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню у зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням у цілому.
Обґрунтовуючи четвертий пункт уточнених позовних вимог, позивач зазначає, що внаслідок незаконного кримінального переслідування, втрати роботи та скрутного матеріального становища він був змушений відчужити належну йому на праві приватної власності земельну ділянку, розташовану у АДРЕСА_2 . На підтвердження цього позивач посилається на договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05.05.2020 року, державний акт на право власності на земельну ділянку, будівельний паспорт забудови, а також документи щодо отримуваних ним доходів та працевлаштування на низькооплачувану роботу. Позивач стверджує, що продаж земельної ділянки був вимушеним та обумовленим його складним матеріальним становищем, яке настало внаслідок кримінального переслідування. Вважає, що на час звернення до суду вартість аналогічної земельної ділянки є значно вищою та становить 205 988,50 грн, у зв`язку з чим просить стягнути зазначену суму як матеріальну шкоду, завдану вимушеним продажем належного йому майна.
На підтвердження доводів про вимушений продаж майна позивачем надано копію договору купівлі-продажу від 05.05.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу за реєстровим № 245, відповідно до якого ОСОБА_1 відчужив належну йому земельну ділянку площею 0,0996 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , за ціною 49 695,00 грн (т.1 а.с.125-126).
Оцінюючи вказаний доказ, суд зазначає, що сам по собі факт укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки під час перебування позивача під слідством та судом не свідчить про наявність збитків, завданих незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури чи суду.
Судом досліджено надані позивачем індивідуальні відомості про застраховану особу за формою ОК-5, сформовані органами Пенсійного фонду України, які містять відомості про страхувальників, періоди трудової діяльності позивача, суми заробітної плати (доходу), з яких сплачувалися страхові внески, та страховий стаж за 2002–2024 роки.
З аналізу відомостей форми ОК-5 судом встановлено, що позивач до притягнення до кримінальної відповідальності та під час перебування справи у суді на розгляді, здійснював трудову діяльність та отримував дохід, з якого сплачувалися страхові внески. Наведені відомості підтверджують факт його зайнятості, наявність трудових відносин із відповідними страхувальниками та розмір отримуваного доходу у відповідні періоди (т.1 а.с.130-132).
Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відчуження земельної ділянки було вимушеним та безпосередньо обумовленим кримінальним переслідуванням. Матеріали справи не містять доказів існування обставин, які б позбавляли позивача можливості зберігати право власності на земельну ділянку або змушували його здійснити її продаж саме внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.
Також відсутні докази того, що земельна ділянка була відчужена за ціною, нижчою від її ринкової вартості, чи що внаслідок її продажу позивач зазнав реальних майнових втрат. Навпаки, з договору вбачається, що внаслідок укладення правочину позивач отримав грошові кошти як зустрічне майнове надання за відчужене майно.
Крім того, суд враховує, що розпорядження належним особі майном шляхом його продажу є реалізацією права власника на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Сам факт вчинення такого правочину не є доказом заподіяння шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між продажем земельної ділянки та незаконним кримінальним переслідуванням.
За таких обставин суд дійшов висновку, що наданий договір купівлі-продажу земельної ділянки не підтверджує факту завдання позивачу матеріальної шкоди та не є належним доказом понесення ним збитків у розумінні статті 22 ЦК України, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Обґрунтовуючи п`ятий пункт уточнених позовних вимог, позивач зазначає, що після винесення ухвали про відсторонення від посади та втрати нею чинності він фактично не був допущений до виконання службових обов`язків керівництвом ВМУВГ, його робоче місце було закрите та опечатане, що, на думку позивача, створювало штучні перешкоди для продовження трудової діяльності та зумовило вимушене звільнення у листопаді 2015 року. Позивач також вказує, що внаслідок кримінального переслідування протягом тривалого часу не міг працевлаштуватися за фахом, був змушений погоджуватися на менш оплачувану роботу, змінювати місце проживання, орендувати житло, нести додаткові витрати на проїзд та участь у судових засіданнях, а також витрати на правничу допомогу. Окремо зазначає про відмову у прийнятті на роботу до навчального закладу, попри запрошення та проходження необхідних процедур. Крім того, позивач стверджує, що змушений був тривалий час винаймати житло та перебувати у складних побутових умовах, що негативно вплинуло на його матеріальне становище та сімейне життя. Загальний розмір матеріальних втрат за цим пунктом позивач оцінює у 694 735,59 грн, а моральну шкоду — у 790 000 грн, посилаючись на тривалі обмеження у праці, соціальних зв`язках та нормальних умовах проживання.
Матеріалами справи підтверджується, що до початку кримінального переслідування позивач тривалий час працював у сфері водного господарства, за сумлінне виконання службових обов`язків неодноразово нагороджувався грамотами органів державної влади та керівництва підприємства, а також брав участь у громадському житті як член політичної партії. Наведені обставини свідчать про наявність у позивача певної професійної репутації, соціальних зв`язків та авторитету в трудовому колективі й громадському середовищі, які об`єктивно могли зазнати негативного впливу у зв`язку із притягненням його до кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні корупційного злочину. Разом з тим надані грамоти, подяки, відомості про членство у політичній партії та факт відсторонення від посади самі по собі не можуть свідчити про обсяг моральних страждань позивача або бути безумовною підставою для визначення розміру відшкодування у заявленій ним сумі.
Оцінюючи доводи позивача, викладені у п`ятому пункті позовних вимог, суд виходить із того, що зазначені ним обставини фактично зводяться до наслідків кримінального переслідування та застосованих у його межах процесуальних заходів.
Зокрема, позивач посилається на відсторонення від посади, обмеження у доступі до робочого місця, вимушене звільнення, труднощі з працевлаштуванням, необхідність зміни місця проживання, несення витрат на оренду житла та проїзд, а також інші негативні наслідки, які, на його думку, перебувають у причинному зв`язку з кримінальним провадженням.
Разом із тим суд зазначає, що при вирішенні першого пункту позовних вимог уже було надано правову оцінку всій сукупності заходів процесуального примусу та обмежень, яких зазнав позивач у межах кримінального провадження, зокрема його затриманню, перебуванню під вартою, застосуванню запобіжного заходу, відстороненню від займаної посади, а також іншим пов`язаним із цим наслідкам. Саме з урахуванням зазначених обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди та визначив її розмір.
Отже, обставини, на які посилається позивач у цьому пункті позовних вимог, є похідними від тих самих юридично значимих фактів, які вже були предметом судового дослідження та враховані при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за першим пунктом позову. Повторне їх врахування та окреме відшкодування призвело б до дублювання компенсації за одні й ті самі наслідки кримінального переслідування.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для самостійного задоволення позовних вимог у цій частині.
Обґрунтовуючи шостий, сьомий та десятий пункти уточнених позовних вимог, позивач зазначає, що внаслідок кримінального переслідування та подальшого звільнення у 2015 році він втратив можливість продовжувати наукову діяльність у науково-дослідній установі, науковий стаж, професійні перспективи та престиж науковця. Позивач вказує, що був залучений до виконання науково-дослідних робіт, мав впроваджені результати досліджень, патенти на винаходи, а також перебував у процесі підготовки та реалізації дисертаційного дослідження. Крім того, позивач стверджує, що через кримінальне переслідування було зірвано його подальше працевлаштування на керівну посаду у закладі вищої освіти, хоча відповідні процедури працевлаштування були розпочаті. Окремо зазначає, що у зв`язку зі складним матеріальним становищем та неможливістю фінансування він не зміг продовжити дію патентів на винаходи, внаслідок чого вони втратили чинність. Позивач вважає, що втрата можливості використання патентів та продовження наукової роботи призвела до необхідності оцінювати завдану шкоду з урахуванням вартості підготовки наукових публікацій та еквівалентності патентів науковим статтям у системі атестації наукових здобутків. У зв`язку з цим матеріальну шкоду за цим пунктом позивач оцінює у 205 988,50 грн, а моральну шкоду — у 50 000 грн. Обґрунтовуючи сьомий пункт позовних вимог, позивач зазначає, що внаслідок незаконного кримінального переслідування він був позбавлений можливості реалізовувати свій професійний та кар`єрний потенціал у сфері проектно-вишукувальної та інженерної діяльності, а також наукової роботи. Позивач вказує, що саме у цей період (приблизно з 35 до 45 років) він був обмежений у можливості повноцінно працювати за фахом, займати керівні посади, виконувати проєктні роботи та здійснювати інші види професійної діяльності. Позивач стверджує, що через наявність кримінального провадження він фактично втрачав замовлення на виконання проектної та науково-технічної документації, оскільки потенційні замовники відмовлялися від співпраці, а можливості офіційного працевлаштування були істотно обмежені. Також зазначає, що змушений був виконувати менш кваліфіковану роботу з нижчим рівнем оплати, що не відповідало його професійній кваліфікації та досвіду. З метою обґрунтування розміру упущеної вигоди позивач посилається на доходи осіб зі співставною кваліфікацією та досвідом, а також на орієнтовну вартість проектних робіт, визначаючи середній річний дохід на рівні 1 139 089 грн. Виходячи з цього, загальний розмір упущеної вигоди за 9 років позивач оцінює у 10 251 801 грн та просить відшкодувати зазначену суму як втрачений дохід і можливості. Судом встановлено, що позивач обґрунтовує вимоги за десятим пунктом витратами, пов`язаними з проходженням аспірантури, професійним навчанням, атестацією та сплатою членських внесків, а також неможливістю реалізувати здобуті наукові результати у зв`язку з кримінальним переслідуванням. Зокрема, позивач зазначає, що витрати на навчання в аспірантурі становлять 219 000,00 грн, витрати на атестацію та підтримання чинності сертифіката інженера-проектувальника — 34 213,18 грн, а загальна сума заявлених до відшкодування витрат за цим пунктом становить 253 213,18 грн. Позивач також посилається на втрату можливості захисту дисертаційного дослідження, необхідність повторного проходження аспірантури у зв`язку зі змінами законодавства, втрату чинності результатів наукової діяльності (патентів, публікацій, впроваджень), а також неможливість подальшої реалізації наукового потенціалу, які, на його думку, є наслідком незаконного кримінального переслідування. 
Разом з тим, при вирішенні даних вимог суд враховує, що частина наведених позивачем обставин фактично охоплюється іншими заявленими позовними вимогами, зокрема тими, що стосуються втрати доходу, професійної реалізації та упущеної вигоди, та оцінюються судом у межах відповідних пунктів позову.
На ствердження своїх вимог, позивачем суду надано докази про складання ним 06.11.2012 року кандидатського іспиту за спеціальністю «сільськогосподарські меліорації» (технічні науки) (т.1 а.с.145,146); рекомендації вченої ради Національного університету водного господарства та природокористування про доцільність надання творчої відпустки пошуковцю ОСОБА_1 від 30.04.2014 року (т. 1 а.с.147).
З довідки ТОВ «Проектно-технологічний інститут «Укроргводбуд»» від 06.02.2014 року вбачається, що ОСОБА_1 працював за сумісництвом у даному товаристі з 2009 року на посаді молодшого наукового співробітника в секторі берегоукріплення і протипаводкових заходів (т.1 а.с.148).
З Договору № 1-4499 від 06.09.2013 року вбачається, що ОСОБА_1 та Підприємство об`єднання громадян «Науково-методичний центр «Проектувальник» уклали договір про те, що ОСОБА_1 з вересня 2013 по грудень 2013 буде проходити підвищення кваліфікації, ціна послуг 5760 гривень, в т.ч. ПДВ 20% - 960 гривень. До Договору додані акти надання послуг від 27.09.2013 року на суму 2640 грн., від 27.09.2013 року на суму 3120 гривень; від 11.07.2018 року на суму 4800 гривень; від 20.06.2023 року на суму 12480 гривень; акт звіряння від 30.09.2013 року взаємних розрахунків за період 3 квартал 2013 року на суму 5760 гривень (т. 1 а.с.169-178).
Крім того, позивач надав докази про те, що він у 2003-2006 роках проводив на території Буківської сільської ради проектно-вишукувальні і науково-дослідні роботи; з 2003 по 2009 рік проводив науково-дослідні роботи на території Пийтерфолвівської сільської ради в басейні р. Тиса, р. Батар з напрямком дослідження – види берегоукріплювальних споруд з використанням біологічного кріплення; 12.02.2010 року брав участь у міжнародній науково-практичній конференції «Захист природних ресурсів басейна р. Тиса-Батар-Паладь-Тур прикордонному регіоні» в Угорщині; 2-3 березня 2010 року приймав участь у міжнародній науково-практичній конференції «Завдання по захисту підземних запасів води в угорсько-українському прикордонному регіоні» в Угорщині; його співробітництво в інституті з 2013-2014 на безоплатній основі, здійснював патентний пошук по винаходам, що належать йому особисто; його дисертаційні дослідження могли рекомендуватися у використанні в діяльності організацій водогосподарського спрямування на малих та середніх річках; результати його дисертаційного дослідження впроваджувалися в практику для збереження земельного фонду області та покращення його якості; список наукових та навчально-методичних праць ОСОБА_1 , складений ним власноручно (т.1 а.с.149-161).
До позову додав лист Державної служби інтелектуальної власності України від 25.07.2013 року, адресований ОСОБА_1 про надсилання йому патенту на корисну модель № НОМЕР_1 . Крім того, ОСОБА_1 подав копії патентів на корисну модель № НОМЕР_2 від 26.10.2009, № НОМЕР_3 від 12.07.2010, № НОМЕР_4 від 12.07.2010, № НОМЕР_5 від 25.04.2012 (т.1 а.с.162-166).
Позивачем надано 10 (десять) копій квитанцій за 2018-2023 рік із призначення членські внески ОСОБА_1 на загальну суму 3840 гривень. Квитанція на суму 1835 грн від 19.05.2018 року не містить даних про платника та призначення платежу ( т.1 а.с. 179-184).
Позивачем додано лист із інформацією за 2023 та 2024 роки за найпопулярнішіми серед вступників навчальними закладами (т.1 а.с.185-189).
На обґрунтування позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної із втратою можливості захисту дисертаційного дослідження, наукового та професійного розвитку, упущеної вигоди, а також витрат на навчання, підвищення кваліфікації та сплату членських внесків, позивачем подано документи щодо проходження кандидатських іспитів, рекомендації вченої ради щодо надання творчої відпустки, документи про роботу за сумісництвом у науковій установі, договори та акти про підвищення кваліфікації, копії патентів на корисні моделі, документи щодо участі у науково-практичних конференціях, а також квитанції про сплату членських внесків.
Оцінюючи зазначені докази, суд виходить з того, що вони підтверджують наявність у позивача наукових, професійних та творчих інтересів, його участь у науковій діяльності, проходження навчання та підвищення кваліфікації, а також отримання ним у різний час патентів на корисні моделі.
Разом з тим надані документи не містять належних та допустимих доказів того, що саме внаслідок незаконного кримінального переслідування позивач остаточно втратив можливість захистити дисертацію, отримати науковий ступінь, впровадити результати своїх досліджень, одержати дохід від використання патентів чи реалізувати конкретні наукові або професійні проєкти.
Матеріали справи не містять доказів того, що дисертаційна робота була завершена та готова до захисту, що захист був призначений на конкретну дату або що його проведення стало неможливим виключно через кримінальне провадження. Не надано також доказів відмови спеціалізованих вчених рад у прийнятті дисертації до захисту, скасування відповідних рішень чи припинення наукової діяльності позивача з причин, пов`язаних із кримінальним переслідуванням.
Аналогічно, наявність патентів на корисні моделі сама по собі не свідчить про завдання позивачу майнової шкоди у заявленому розмірі. Позивачем не подано доказів комерційного використання таких патентів, отримання доходу від них або реальної можливості отримання такого доходу, який був втрачений внаслідок дій органів досудового розслідування, прокуратури чи суду.
Посилання позивача на втрату наукового стажу, кар`єрних перспектив, професійного розвитку та майбутніх можливостей ґрунтуються переважно на його власних припущеннях щодо ймовірного розвитку подій у майбутньому та не підтверджені належними доказами. Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Також суд враховує, що подані квитанції про сплату членських внесків та витрати на підвищення кваліфікації самі по собі не свідчать про заподіяння збитків у розумінні статті 22 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки не доведено причинно-наслідкового зв`язку між понесенням таких витрат та незаконним кримінальним переслідуванням позивача.
Щодо вимог про відшкодування упущеної вигоди у сумі 10 251 801 грн., суд зазначає, що упущена вигода підлягає відшкодуванню лише за умови доведення реальності її отримання за звичайних обставин. Однак позивачем не надано доказів існування конкретних договорів, замовлень, проєктів, інвестиційних пропозицій чи інших правовідносин, які б із достатнім ступенем вірогідності підтверджували отримання ним доходу саме у заявленому розмірі. Тому заявлена сума упущеної вигоди є розрахунковою, гіпотетичною та документально не підтвердженою.
За таких обставин суд доходить висновку, що подані позивачем документи не підтверджують факту завдання йому матеріальної шкоди у заявлених розмірах, а також не доводять наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між незаконним кримінальним переслідуванням та втратою наукових, професійних чи майнових можливостей, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Обґрунтовуючи восьмий пункт уточнених позовних вимог, позивач зазначає, що у зв`язку з необхідністю забезпечення свого захисту у кримінальному провадженні він був змушений залучити захисників на договірних засадах, оскільки, на його думку, первинно наданий йому адвокат системи безоплатної правової допомоги перебував у конфлікті інтересів. Позивач вказує, що на досудовому розслідуванні та під час судового розгляду він користувався правничою допомогою адвокатів, за послуги яких було сплачено кошти: спочатку у розмірі 10 000 грн, а надалі — 120 000 грн та 27 400 грн. Позивач зазначає, що вказані витрати фактично були вимушеними та безпосередньо пов`язаними із необхідністю належного захисту його прав у кримінальному провадженні. Крім того, позивач вважає, що зазначені суми підлягають індексації з урахуванням курсових коливань та часу фактичного розгляду справи, у зв`язку з чим загальний розмір витрат на правничу допомогу становить 263 834,34 грн. Позивач посилається на судову практику, згідно з якою витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню у повному обсязі у разі виправдання особи.
Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, суд виходить із такого.
Відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», до складу шкоди, яка підлягає відшкодуванню, можуть включатися документально підтверджені витрати особи, понесені у зв`язку з наданням їй правничої допомоги в кримінальному провадженні, якщо такі витрати є необхідними та безпосередньо пов`язаними із захистом її прав.
Як вбачається з матеріалів справи, факт понесення позивачем витрат на правничу допомогу підтверджується належними письмовими доказами.
Зокрема, згідно з копією Договору про надання правової допомоги адвокатом по кримінальній справі від 25.05.2015 року, який укладений між адвокатом Дидинською Б.М. і ОСОБА_3 , адвокат ОСОБА_5 взяла на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу сину клієнта при провадженні у кримінальній справі ОСОБА_1 , підозрюваному та обвинуваченому за ч.2 ст.368 КК України (т.2 а.с.161-162), квитанцією від 25.05.2015 року, адвокатом Дидинською Б.М. отримано від ОСОБА_1 10 000 грн за надання правової допомоги на досудовому слідстві у кримінальному провадженні за обвинуваченням за ч. 3 ст. 368 КК України (т. 1 а.с. 190). Вказані витрати безпосередньо пов`язані із здійсненням захисту позивача на початковому етапі кримінального провадження та є підтвердженими належним фінансовим документом.
Крім того, з договору про надання правової допомоги-захисту від 19.11.2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Цуняк В.Й., вбачається, що адвокат зобов`язався здійснювати представництво інтересів позивача в судах загальної юрисдикції, а вартість правничої допомоги визначена у розмірі 120 000 грн, що підтверджується додатком до договору та квитанцією №17 від 19.11.2015 року (т. 1 а.с. 191–194).
Також договором від 13.07.2016 року між тими ж сторонами та додатком до нього підтверджується факт оплати позивачем 27 400 грн за подальше надання правничої допомоги у судовому провадженні, що підтверджується квитанцією №11 від 13.07.2016 року (т. 1 а.с. 195–198).
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України.
Положеннями КПК України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження.
До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах.
Водночас при вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постанові від 12 червня 2024 року у справі № 641/2576/21, відповідно до якої витрати на професійну правничу допомогу підлягають компенсації за умови їх фактичного понесення, документального підтвердження та встановлення їх зв`язку з відповідним провадженням, а також не можуть підлягати довільному перерахунку чи збільшенню поза межами реально сплачених сум.
У постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21) та від 02 листопада 2023 року у справі № 127/9332/22 (провадження № 61-5746св23) вказано, що передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
Отже, визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Суд враховує, що зазначені витрати були понесені позивачем саме у зв`язку із захистом у кримінальному провадженні, яке в подальшому завершилося виправдувальним вироком, що набрав законної сили. Таким чином, наявний причинний зв`язок між кримінальним переслідуванням та необхідністю залучення професійної правничої допомоги.
Разом з тим, оцінюючи доводи щодо індексації та перерахунку сплачених сум у доларовому еквіваленті, суд виходить із того, що відшкодуванню підлягають фактично понесені та документально підтверджені витрати у національній валюті України, а не їх умовна валютна переоцінка.
Отже, суд приходить до висновку, що витрати позивача на правничу допомогу у загальному розмірі 157 400 грн (10 000 грн + 120 000 грн + 27 400 грн) є документально підтвердженими, пов`язаними з кримінальним провадженням та такими, що підлягають відшкодуванню у межах фактично понесених витрат.
У задоволенні вимог про стягнення більшої суми витрат на правничу допомогу, зокрема з урахуванням індексації та валютних перерахунків, слід відмовити як необґрунтованих.
Обґрунтовуючи дев`ятий пункт уточнених позовних вимог, позивач зазначає, що у процесі підготовки наукових матеріалів та виготовлення проєктної (науково-технічної) документації ним було понесено витрати на придбання витратних матеріалів, зокрема паперу, картриджів для друку, а також витрати, пов`язані з брошуруванням та оформленням матеріалів. Позивач вказує, що відповідна робота виконувалася ним із використанням власного обладнання у позаробочий час, у тому числі під час відпустки, та була пов`язана з підготовкою наукових результатів і публікацією наукової статті. Також зазначає, що частина витрат була обумовлена поїздками до наукового керівника для консультацій з питань впровадження результатів дослідження. Загальний розмір витрат на закупівлю витратних матеріалів та супутні роботи позивач оцінює у 6 534,69 грн, які, на його думку, підлягають компенсації як прямі матеріальні витрати, пов`язані з його науковою та професійною діяльністю.
Оцінюючи дев`ятий пункт позовних вимог щодо відшкодування витрат на закупівлю витратних матеріалів для виготовлення проєктної та науково-технічної документації, суд виходить із такого.
Позивач обґрунтовує заявлені вимоги тим, що у процесі підготовки наукових матеріалів та виготовлення відповідної документації ним були понесені витрати на придбання паперу, картриджів для друку, а також витрати, пов`язані з брошуруванням і оформленням матеріалів (т.2 а.с.163). Зазначені витрати, за твердженням позивача, були необхідними для здійснення наукової та професійної діяльності, зокрема підготовки наукових публікацій.
Разом з тим суд зазначає, що відшкодуванню у порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягають лише ті витрати, які перебувають у прямому причинному зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням та є наслідком процесуальних дій органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Натомість заявлені позивачем витрати на витратні матеріали пов`язані із його науково-дослідною діяльністю та підготовкою наукових публікацій, тобто мають характер витрат, які здійснювалися позивачем у межах його професійної та творчої діяльності незалежно від кримінального провадження. Сам по собі факт перебування позивача під слідством та судом не змінює природу таких витрат і не свідчить про їх спричинення незаконними діями органів досудового розслідування чи суду.
Крім того, позивачем не доведено, що зазначені витрати були вимушеними саме внаслідок процесуальних дій або що вони не були б понесені ним за звичайних умов здійснення наукової діяльності.
За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлені витрати на закупівлю витратних матеріалів не перебувають у необхідному причинному зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням, а відтак не підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому Законом.
У задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.
Судом встановлено, що за пунктом одинадцятим позивач заявляє вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку він обґрунтовує погіршенням стану здоров`я його матері — ОСОБА_3 , що, за твердженням позивача, настало внаслідок тривалого кримінального переслідування та пов`язаного з ним постійного психоемоційного стресу. Позивач зазначає, що у матері розвинулися тяжкі захворювання, зокрема цукровий діабет, серцево-судинні порушення, гіпертонічна хвороба з кризовими станами, онкологічне захворювання, а також патології судин головного мозку, що супроводжувалися інсультоподібними станами та необхідністю неодноразового стаціонарного і амбулаторного лікування. На підтвердження наведеного позивач посилається на медичні документи та виписки. Також позивач зазначає, що протягом усього періоду кримінального переслідування зазнавав значних моральних страждань у зв`язку з погіршенням стану здоров`я матері та неможливістю належним чином їй допомогти і підтримати, що, на його думку, утворює підстави для компенсації моральної шкоди в заявленому розмірі 9 220 000,00 грн.
Судом встановлено, що за цим пунктом позивач заявляє вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку обґрунтовує істотним погіршенням стану здоров`я його матері — ОСОБА_3 , що, на думку позивача, перебуває у причинному зв`язку з тривалим кримінальним переслідуванням позивача та пов`язаним із цим системним психоемоційним навантаженням на родину протягом багатьох років.
Позивач зазначає, що його мати протягом усього періоду досудового розслідування та судового розгляду фактично залишалася єдиною особою, яка надавала йому моральну підтримку, однак водночас сама перебувала у стані постійного стресу, зумовленого невизначеністю правового статусу сина, тривалістю кримінального провадження, необхідністю участі у слідчих та судових діях, а також загальною соціальною напругою, яка супроводжувала кримінальне переслідування.
Позивач вказує, що внаслідок такого тривалого психоемоційного навантаження у ОСОБА_3 істотно погіршився стан здоров`я, зокрема виникли та прогресували тяжкі хронічні захворювання. Як зазначено у позовній заяві, у матері розвинувся цукровий діабет, артеріальна гіпертензія з частими гіпертонічними кризами, серцево-судинні ускладнення, що супроводжувалися серцевими нападами та потребували неодноразового стаціонарного лікування і постійної медикаментозної терапії. Окремо позивач вказує на розвиток онкологічного захворювання, проведене оперативне втручання з приводу онкопатології, а також на прогресуючі неврологічні порушення у вигляді дисциркуляторної енцефалопатії, хронічного порушення мозкового кровообігу, а також епізод транзиторного порушення мозкового кровообігу, який супроводжувався втратою зору. На підтвердження зазначених обставин позивач посилається на медичні документи, виписки та інші матеріали, долучені до справи (т.2 а.с.94-103).
Крім фізичних страждань матері, позивач окремо наголошує на власних моральних переживаннях, які, за його твердженням, виникали у зв`язку з необхідністю спостерігати за тривалим погіршенням стану здоров`я матері, неможливістю забезпечити їй належний догляд, лікування та психологічну підтримку в обсязі, якого вона потребувала, а також усвідомленням неможливості вплинути на ситуацію через перебування у статусі підозрюваного та обвинуваченого. Позивач зазначає, що такі обставини спричинили йому значні душевні страждання, хронічний стресовий стан, відчуття безпорадності, тривоги та психологічного виснаження.
Обґрунтовуючи правову підставу заявлених вимог, позивач посилається на положення статті 23 Цивільного кодексу України, відповідно до якої моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, а також щодо членів її сім`ї чи близьких родичів. У зв`язку з цим позивач вважає, що тривале кримінальне переслідування, яке, на його думку, є незаконним, спричинило не лише прямі обмеження його прав, але й опосередковано завдало істотної шкоди його сімейним зв`язкам, здоров`ю близької особи та загальному психоемоційному стану родини.
З огляду на викладене позивач визначає розмір моральної шкоди за цим пунктом у сумі 9 220 000,00 грн, вважаючи її співмірною тривалості страждань, характеру наслідків для здоров`я матері, а також глибині моральних переживань, яких він зазнав у зв`язку з викладеними обставинами.
Разом з тим суд зазначає, що наведені позивачем доводи в частині моральних страждань, пов`язаних із тривалістю кримінального переслідування, його інтенсивністю, застосуванням процесуальних заходів примусу, соціальними наслідками перебування у статусі підозрюваного та обвинуваченого, а також загальним впливом кримінального провадження на особисте та сімейне життя позивача, вже були предметом судового дослідження та оцінки при вирішенні вимоги про відшкодування моральної шкоди за наслідками незаконного кримінального переслідування загалом.
Суд виходить із того, що моральна шкода, заявлена позивачем у зв`язку із кримінальним провадженням, за своєю правовою природою охоплює весь комплекс душевних страждань, які виникли у зв`язку із тривалим перебуванням позивача у статусі підозрюваного та обвинуваченого, включаючи переживання щодо стану здоров`я близьких осіб. Тому повторне виокремлення зазначених обставин у самостійний елемент для додаткового визначення розміру компенсації призвело б до подвійного врахування одних і тих самих наслідків, що суперечить принципу одноразовості відшкодування моральної шкоди за один і той самий комплекс правовідносин.
Крім того, судом досліджено надані позивачем на підтвердження понесених витрат докази, а саме: копію довідки № 41 від 08.06.2015 року, виданої головою правління ПрАТ «Рівнетурист», відповідно до якої ОСОБА_1 проживав у готелі «Турист» ПрАТ «Рівнетурист» у номері № 341 у період з 14.05.2015 року по 15.05.2015 року, вартість проживання становила 268,78 грн, та у номері № 405 у період з 16.05.2015 року по 17.05.2015 року, вартість проживання становила 285,25 грн. (т.1 а.с.83); копію рахунку та чеку на проживання в готелі «Турист» від 12.10.2020 року на суму 695,81 грн. та від 12.10.2020 року на суму 684,00 грн. (т.1 а.с.221).
Також на підтвердження понесених транспортних витрат позивачем надано посадочні документи та проїзні квитки за різні періоди часу. 
Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд виходить з того, що належними та допустимими доказами понесення витрат можуть бути лише документи, які дають можливість достовірно встановити особу платника, факт надання відповідної послуги та розмір понесених витрат. Не всі надані позивачем фіскальні чеки містять ідентифікуючі відомості про особу, яка здійснила поїздку, а тому не можуть бути покладені в основу висновку про понесення позивачем відповідних транспортних витрат. Водночас довідка про проживання в готелі та іменні проїзні документи можуть підтверджувати лише ті обставини, які безпосередньо в них зазначені.
Сам по собі факт наявності проїзних документів не є достатнім доказом заподіяння позивачу майнової шкоди, яка перебуває у причинному зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури чи суду.
Із наданих документів неможливо встановити мету відповідних поїздок, їх зв`язок із здійсненням кримінального провадження, необхідність прибуття позивача до органів досудового розслідування, прокуратури чи суду, а також те, що зазначені витрати були понесені саме у зв`язку із процесуальними діями у кримінальному провадженні. Крім того, значна частина наданих проїзних документів лише підтверджує факт придбання квитків та здійснення поїздок у певні дати, проте не містить відомостей, які б дозволяли встановити причинно-наслідковий зв`язок між такими витратами та діями органів державної влади, відшкодування шкоди від яких є предметом даного спору.
Надані проїзні документи охоплюють тривалий проміжок часу та різні маршрути, однак позивачем не наведено розрахунку заявлених витрат, не конкретизовано, які саме поїздки були пов`язані з кримінальним провадженням, та не надано доказів їх необхідності. За відсутності таких даних суд позбавлений можливості встановити належність кожної із заявлених витрат до предмета доказування у справі.
За таких обставин суд доходить висновку, що надані позивачем посадочні документи та проїзні квитки не підтверджують факту виникнення збитків, які підлягають відшкодуванню у межах спірних правовідносин, а тому не беруться судом до уваги при визначенні розміру майнової шкоди.
Крім того, на підтвердження понесених витрат позивачем надано фіскальні чеки про придбання бензину.
Оцінюючи зазначені докази, суд виходить із того, що самі по собі фіскальні чеки підтверджують факт придбання пального на відповідні суми, однак не містять відомостей про особу покупця (платника), транспортний засіб, для якого було придбано пальне, а також не підтверджують фактичне використання такого пального саме у зв`язку із участю позивача у кримінальному провадженні чи відвідуванням судових засідань.
Рукописні написи на окремих чеках, виконані позивачем, зокрема «на засідання 25.04.2024 року м. Ужгород» та «отримання судового рішення (ухвали)», є односторонніми поясненнями сторони та самі по собі не підтверджують цільове використання придбаного пального. Такі написи не є первинними обліковими документами та не можуть вважатися належним доказом причинно-наслідкового зв`язку між понесеними витратами та кримінальним переслідуванням позивача.
Крім того, позивачем не надано доказів належності йому транспортного засобу, документів щодо здійснення відповідних поїздок, розрахунку витрат пального, підтвердження маршруту руху чи інших доказів, які б дозволяли суду достовірно встановити, що зазначені витрати були необхідними та фактично понесеними саме у зв`язку із захистом своїх прав у кримінальному провадженні.
За таких обставин надані фіскальні чеки не є належними та достатніми доказами понесення позивачем збитків у заявленому розмірі, а тому суд не бере їх до уваги при визначенні розміру шкоди, що підлягає відшкодуванню.
Таким чином, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, а також врахувавши доводи сторін, суд дійшов висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Судом встановлено, що позивач тривалий час перебував під кримінальним переслідуванням, яке завершилося його виправданням, що відповідно до вимог закону є підставою для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує тривалість кримінального провадження, характер та інтенсивність моральних страждань позивача, вимушені зміни у його життєвих і суспільних зв`язках, вплив кримінального переслідування на його особисте життя, професійну діяльність та репутацію, а також засади розумності, виваженості та справедливості.
Разом із тим суд виходить із того, що відшкодування моральної шкоди не повинно призводити до безпідставного збагачення особи, а її розмір має перебувати у співмірному зв`язку з характером і наслідками порушення прав. З огляду на встановлені обставини справи суд вважає обґрунтованим визначення розміру моральної шкоди у сумі 2 500 000 грн, яка є достатньою та справедливою компенсацією заподіяних позивачу немайнових втрат. Підстав для стягнення моральної шкоди у заявленому позивачем більшому розмірі суд не вбачає.
Щодо вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що право особи на отримання кваліфікованої правничої допомоги є складовою права на захист. Матеріалами справи підтверджується факт залучення позивачем захисників на договірних засадах та понесення ним витрат на оплату їхніх послуг у загальному розмірі 157 400 грн. Зазначені витрати безпосередньо пов`язані із здійсненням захисту у кримінальному провадженні, підтверджені належними доказами та підлягають відшкодуванню.
Разом із тим, значна частина заявлених уточнених позовних вимог не знайшла свого належного підтвердження допустимими та достатніми доказами. Зокрема, позивачем не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між незаконним кримінальним переслідуванням та заявленими вимогами про відшкодування шкоди, пов`язаної з продажем майна, втратою наукових досягнень, дисертаційних напрацювань, упущеною вигодою, втратою можливостей кар`єрного та професійного зростання, погіршенням стану здоров`я, витратами на придбання лікарських засобів, транспортними витратами, витратами на навчання, членськими внесками та іншими витратами, на які посилається позивач. Надані на підтвердження таких вимог докази не дають можливості достовірно встановити ані факт заподіяння відповідної шкоди, ані її розмір, ані безпосередній причинний зв`язок із незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури чи суду.
За наведених обставин суд доходить висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом стягнення з Державного бюджету України на його користь 2 500 000 грн моральної шкоди та 157 400 грн витрат на професійну правничу допомогу, а в решті уточнених позовних вимог слід відмовити.
Так як позивач звільнений від сплати судового збору за подачу вказаного позову до суду на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір», тому відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у справі у вигляді судового збору слід компенсувати за рахунок держави.
Керуючись ст.ст.23, 1167, 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 263-265, 273, 279, 354, 355, суд, -

У Х В А Л И В :
Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Закарпатської обласної прокуратури про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 157 400 (сто п`ятдесят сім тисяч чотириста) гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2 500 000 (два мільйона п`ятсот тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду.
У іншій частині уточнених позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Судовий збір компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відомості щодо учасників справи:
Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 .
Відповідач Держава Україна в особі Закарпатської обласної прокуратури, місцезнаходження: 88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, №2а, код ЄДРПОУ: 02909967.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий	Дочинець С. І.