ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1468/24	

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м. Київ
на рішення Господарського суду Одеської області від 16.03.2026 року суддя першої інстанції Желєзна С.П., повний текст складено та підписано 16.03.2026
у справі № 916/1468/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м. Київ
до відповідача: Верхньорогачицької селищної ради, смт.Верхній Рогачик Херсонської області
про стягнення 4 153 грн 58 коп.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
03.04.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Верхньорогачицької селищної ради, смт.Верхній Рогачик Херсонської області про стягнення заборгованості у загальному розмірі 4 153 грн 58 коп., яка складається із суми основного боргу у розмірі 2 898 грн 25 коп., пені у сумі 631 грн 20 коп., 3% річних у розмірі 110 грн 27 коп., збитків від інфляції у сумі 513 грн 86 коп. 
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу №20-1216/21-БО-Т від 22.11.2021 в частині своєчасної та повної оплати вартості поставленого у лютому 2022 року – квітні 2022 року природного газу.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.04.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №916/1468/24, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.07.2024 провадження у справі №916/1468/24 зупинено до перегляду у касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду судового рішення у подібних правовідносинах у справі №908/1162/23.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 провадження у справі №916/1468/24 поновлено.
18.11.2025 до Господарського суду Одеської області від позивача надійшли письмові пояснення, у яких позивач просив зупинити провадження у даній справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №280/5808/23. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.11.2025 провадження у справі №916/1468/24 зупинено до перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №280/5808/23.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.02.2026 провадження у справі №916/1468/24 поновлено у зв`язку з поверненням ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2026 справи №280/5808/23 відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.03.2026 у справі №916/1468/24 в позові відмовлено.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції зазначив, що спірна заборгованість виникла за природний газ, який, за твердженням позивача, був поставлений відповідачу у період з 24.02.2022 по квітень 2022 року, тобто, після початку тимчасової окупації території місцезнаходження відповідача. Суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», які встановлюють заборону на здійснення господарської діяльності та переміщення товарів і послуг на тимчасово окуповану територію. Врахувавши правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, місцевий господарський суд зазначив, що для застосування таких обмежень достатнім є встановлення факту тимчасової окупації відповідної території. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ з рішенням суду першої інстанції не погодилося, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 16.03.2026 у справі №916/1468/24 повністю та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Стягнути з Верхньорогачицької селищної ради, смт.Верхній Рогачик Херсонської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», м. Київ борг у загальній сумі 4 153 грн 58 коп., у тому числі: основний борг у сумі 2 898 грн 25 коп., пеню у сумі 631 грн 20 коп., три проценти річних у сумі 110 грн 27 коп., інфляційні втрати у сумі 513 грн 86 коп. та судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Зокрема, скаржник зазначив, що місцевий господарський суд неправильно застосував положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та дійшов помилкового висновку про відсутність у позивача права здійснювати постачання природного газу відповідачу після початку тимчасової окупації відповідної території.
На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин положення зазначеного Закону у редакції, яка діяла після внесення змін Законом України № 2138-ІХ від 15.03.2022, не врахувавши, що на момент виникнення спірних правовідносин Закон не поширювався на території України, окуповані після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації. Скаржник зазначає, що до 20.03.2022 тимчасово окупованими територіями для цілей цього Закону визнавалися виключно Автономна Республіка Крим та місто Севастополь, а встановлені статтями 13 та 13-1 Закону обмеження щодо здійснення господарської діяльності, переміщення товарів, робіт і послуг стосувалися лише зазначених територій та не могли поширюватися на інші регіони України. У зв`язку з цим апелянт посилається на статтю 58 Конституції України та правові позиції Конституційного Суду України щодо недопустимості зворотної дії закону в часі, вважаючи, що суд фактично надав змінам до Закону ретроспективну дію. 
Крім того, апелянт стверджує, що навіть після внесення змін до Закону № 2138-ІХ законодавець передбачив спеціальний механізм поширення обмежень, визначених статтями 13 та 13-1 Закону, на території, окуповані після 24.02.2022. На його переконання, сам факт окупації певної території не є достатньою правовою підставою для застосування передбачених Законом економічних та господарських обмежень. Для цього необхідним було прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України про поширення дії відповідних обмежень на території, визначені пунктом 3 частини першої статті 3 Закону. Оскільки, Кабінетом Міністрів України такого рішення прийнято не було, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин обмеження, передбачені статтями 13 та 13-1 Закону. При цьому скаржник наголошує, що рішення про включення певних територій до переліку тимчасово окупованих територій не може підміняти собою окреме рішення Кабінету Міністрів України щодо поширення відповідних господарських обмежень. 
Апелянт також звертає увагу на відсутність, на його думку, сталої та послідовної судової практики щодо застосування зазначених норм права. У зв`язку з цим він посилається на ухвалу Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 05.11.2025 у справі № 280/5808/23, якою справу було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення питання про можливість відступу від правових висновків, викладених, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23. На переконання скаржника, наведене свідчить про відсутність остаточно сформованої правової позиції Верховного Суду щодо застосування статей 13 та 13-1 Закону до правовідносин, які виникли на територіях, окупованих після початку повномасштабної збройної агресії Російської Федерації. 
Окремо апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував спеціальне правове регулювання відносин на ринку природного газу та порядок припинення його постачання. На думку скаржника, законодавство у сфері газопостачання покладає на споживача обов`язок самостійно контролювати обсяги власного споживання природного газу, а також своєчасно вживати заходів щодо обмеження чи припинення його споживання. Апелянт наголошує, що припинення постачання природного газу не відбувається автоматично та потребує дотримання встановленої процедури, яка передбачає відповідні дії як споживача, так і оператора газорозподільної системи. При цьому відповідач не надав доказів звернення із заявами про припинення газопостачання, розірвання договорів, механічного від`єднання об`єктів від газорозподільної системи чи оформлення відповідних актів припинення постачання природного газу. 
За доводами апеляційної скарги, матеріалами справи підтверджується факт фактичного споживання відповідачем природного газу у спірний період, що підтверджується даними інформаційної платформи оператора газотранспортної системи. Водночас, відповідач не надав доказів належного виконання своїх договірних зобов`язань щодо оплати спожитого природного газу та не спростував факту його отримання. За таких обставин апелянт вважає, що він належним чином виконав свої зобов`язання з постачання природного газу, мав правомірні очікування щодо отримання оплати за фактично поставлений ресурс, а тому відсутні підстави для звільнення відповідача від обов`язку оплатити отриманий природний газ лише з посиланням на обставини тимчасової окупації території його місцезнаходження. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.04.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 16.03.2026 року у справі №916/1468/24, справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористались, відзив на апеляційну скаргу, не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Приписи п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначають, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму.
В порядку спрощеного провадження за законом підлягають розгляду малозначні справи, і в даному випадку єдиним критерієм для такого розгляду є саме ціна позову. Судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку справа №916/1468/24 відповідає ознакам малозначної справи за законом, оскільки ціна позову складає 4 153 грн 58 коп..
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 16.03.2026 року у справі №916/1468/24 не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 16.03.2026 року у справі №916/1468/24 не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

22.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м. Київ (постачальник) та Верхньорогачицькою селищною радою, смт.Верхній Рогачик Херсонської області (споживач) було укладено договір постачання природного газу №20-1216/21-БО-Т, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити споживачу природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору.
Згідно з п. п. 2.1, 2.2, 2.3 договору постачання природного газу №20-1216/21-БО-Т від 22.11.2021 постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу з 01.11.2021 по грудень 2022 року включно в кількості 6,2200 тис. куб. метрів. Споживач підтверджує, що замовлені ним обсяги природного газу, які визначені в п.2.1 цього договору, повністю покривають потреби споживача у відповідному розрахунковому періоді для потреб, визначених пунктом 1.2 цього договору. Відповідальність за правильність визначення замовлених обсягів газу покладається виключно на споживача. Підписанням цього договору споживач дає згоду постачальнику на включення його до Реєстру споживачів постачальника (надалі - Реєстр або Реєстр споживачів), розміщеного на інформаційній платформі Оператора ГТС відповідно до вимог Кодексу ГТС.
Згідно з п. п. 3.1, 3.5 договору постачання природного газу №20-1216/21-БО-Т від 22.11.2021 постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ. Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу.
Умовами пп. 3.5.2, 3.5.3 п. 3.5 договору постачання природного газу №20-1216/21-БО-Т від 22.11.2021 передбачено, що на підставі отриманих від споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на інформаційній платформі Оператора ГТС постачальник готує та надає споживачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період (далі також - акт), підписані уповноваженим представником постачальника. Споживач протягом 2-х (двох) робочих днів з дати одержання акту зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання.
Відповідно до пп. 3.5.4. п. 3.5 договору постачання природного газу №20-1216/21-БО-Т від 22.11.2021 у випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акту до 15-го (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними споживача та даними остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору.
Згідно з п. 5.1 договору постачання природного газу №20-1216/21-БО-Т від 22.11.2021 оплата за природний газ за відповідний розрахунковий період (місяць) здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку: 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється споживачем до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому споживач повинен був сплатити 70 % грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору. Споживач має право здійснити оплату та/або передоплату за природний газ протягом періоду поставки або до початку розрахункового періоду.
Відповідно до п.5.2 договору постачання природного газу №20-1216/21-БО-Т від 22.11.2021 сторони погоджуються, що під час перерахування коштів у призначенні платежу посилання на номер договору є обов`язковим. Зміна споживачем призначення платежу здійснюється виключно листом, який надається постачальнику, але в будь-якому випадку не пізніше 10 (десяти) календарних днів з дня надходження відповідних коштів на рахунок постачальника.
Приписами п. 7.2 договору постачання природного газу №20-1216/21-БО-Т від 22.11.2021 у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно пункту 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Відповідно до п. 13.1 договору постачання природного газу №20-1216/21-БО-Т від 22.11.2021 даний договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підписів печаткою (за наявності) та діє в частині поставки газу до “ 31” грудня 2022 року включно, а в частині розрахунків – до повного їх виконання. Продовження або припинення договору можливе за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди до договору.
До договору розподілу природного газу №7-6236Б (для споживача, що не є побутовим), Рада приєдналася, підписавши заяву на адресу Акціонерного товариства “Херсонгаз”.
31.12.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ складено акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у грудні 2021 року було спожито природний газ об`ємом 0,62017 тис. куб. метрів, вартість якого складає 10 266 грн 29 коп.
31.01.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ складено акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у січні 2022 року було спожито природний газ об`ємом 1,13879 тис. куб. метрів, вартість якого складає 18 851 грн 52 коп.
28.02.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ складено акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у лютому 2022 року було спожито природний газ об`ємом 0,95196 тис. куб. метрів, вартість якого складає 15 758 грн 74 коп. 
31.03.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ складено акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у березні 2022 року було спожито природний газ об`ємом 0,01767 тис. куб. метрів, вартість якого складає 292 грн 50 коп.
25.04.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ складено коригуючий акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у березні 2022 року було спожито природний газ об`ємом 0,01767 тис. куб. метрів, вартість якого складає 292 грн 24 коп.
30.04.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ складено акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у квітня 2022 року було спожито природний газ об`ємом 0,01710 тис. куб. метрів, вартість якого складає 282 грн 82 коп.
На підтвердження факту постачання відповідачу природного газу у грудні 2021 року – квітні 2022 року Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ також надано суду відомості з інформаційної платформи оператора ГТС щодо споживача за період з 26.12.2021 по 30.04.2022, а також лист Товариства з обмеженою відповідальністю “Оператор ГТС України” про обсяги спожитого відповідачем природного газу протягом зазначеного періоду.
Акти приймання-передачі природного газу за січень 2022 року – квітень 2022 року направлялися на електронну пошту відповідача, зазначену у договорі поставки, 11.02.2022, 13.03.2022, 13.04.2022, 27.04.2022 (коригуючий акт), 12.05.2022 відповідно.
Листом № 16/2-09/47661/2023 від 18.08.2023 Акціонерне товариство “Ощадбанк” у відповідь на запит Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ надало, зокрема, реєстр надходжень коштів на рахунок позивача від відповідача, відповідно до якого Верхньорогачицька селищна рада, смт.Верхній Рогачик Херсонської області перерахувала на рахунок позивача грошові кошти у розмірі 42 553 грн 36 коп.
Отже, за розрахунком позивача, залишок основного боргу становить 2 898 грн 25 коп.
Позивач у позовній заяві зазначає, що за відповідачем рахується заборгованість за поставлений природний газ в розмірі 4 153 грн 58 коп., з яких 2 898 грн 25 коп. основний борг, 631 грн 20 коп. пеня, 110 грн 27 коп. 3% річних, 513 грн 86 коп. збитки від інфляції.
Інших письмових доказів матеріали господарської справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин щодо наявності або відсутності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором постачання природного газу у загальному розмірі 4 153 грн 58 коп. 

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (втратив чинність та підлягає застосуванню тут і далі у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. 
Статтею 174 Господарського кодексу України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань, зокрема, є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать. 
Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Згідно вимог ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Частиною 1 ст. 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, а у продавця виникає зобов`язання передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов`язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги. Даний договір є консенсуальним, оскільки права та обов`язки виникають вже в момент досягнення ними угоди за всіма істотними умовами. Отже, змістом договору є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Приписами ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу визначаються Законом України “Про ринок природного газу” № 329-VIII від 09.04.2015.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України “Про ринок природного газу” постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із нормативно-правовими актами.
Як вбачається з матеріалів справи, 22.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ та Верхньорогачицькою селищною радою, смт.Верхній Рогачик Херсонської області було укладено договір постачання природного газу №20-1216/21-БО-Т, за умовами якого позивачем були прийняті на себе зобов`язання щодо постачання відповідачу природного газу з 01.11.2021 до грудня 2022 року включно.
На підтвердження факту виконання прийнятих на себе зобов`язань за договором №20-1216/21-БО-Т від 22.11.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ було надано акти приймання-передачі природного газу за грудень 2021 року – квітень 2022 року. Згідно наданих позивачем актів загальна вартість поставленого відповідачу природного газу складає 45 451 грн 61 коп., сума сплачених відповідачем коштів згідно відомостей Акціонерного товариства “Ощадбанк” становить 42 553 грн 36 коп. 
Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ зазначено, що відповідач повністю розрахувався за поставку природного газу у грудні 2021 року, січні 2022 року та частково за поставку у лютому 2022 року. Отже, предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за поставлений природний газ у лютому 2022 року на суму 2 323 грн 19 коп., у березні 2022 року на суму 292 грн 24 коп., у квітні 2022 року на суму 282 грн 82 коп.
24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” було постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.
Як вірно враховано судом першої інстанції, місцезнаходження відповідача є смт. Верхній Рогачик, Каховський район, Херсонська області.
Так, Верхньорогачицька селищна громада знаходиться на території, яка згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 (із змінами), включена до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, датою початку тимчасової окупації є 24.02.2022.
Згідно з ст. 3 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України”№1207-VII тимчасово окупованою територією визначається:
1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;
2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;
3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.
Адміністративна межа між тимчасово окупованою територією та іншою територією України збігається із суходільним адміністративним кордоном між Автономною Республікою Крим та Херсонською областю.
На адміністративній межі між тимчасово окупованою територією та іншою територією України запроваджується тимчасовий прикордонний контроль.
Статтею 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено.
20.03.2022 набрав чинності Закон України “Про внесення змін до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України”, яким було внесено зміни до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", а саме: статтю 1 доповнено частиною третьою такого змісту:
"3. Дата початку тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначається рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України".
2. У статті 3:
у частині першій:
пункт 3 викласти в такій редакції:
"3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України";
доповнити пунктом 4 такого змісту:
"4) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1, 2 і 3 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями";
частину другу викласти в такій редакції:
"2. Адміністративна межа між тимчасово окупованою територією, передбаченою пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті, та іншою територією України збігається із суходільним адміністративним кордоном між Автономною Республікою Крим та Херсонською областю.
Адміністративна межа між тимчасово окупованою територією, передбаченою пунктом 3 частини першої цієї статті, та іншою територією України визначається рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України".
3. Частину третю статті 4 доповнити абзацом другим такого змісту:
"В умовах воєнного стану правовий режим тимчасово окупованої території, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначається, змінюється і скасовується рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України".
Статтю 13-1доповнити новою частиною першою такого змісту:
"1. Положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.
В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями".
У зв`язку з цим частини першу - п`яту вважати відповідно частинами другою - шостою.
Як вбачається з матеріалів справи, в процесі вирішення даного спору судом першої інстанції були встановлені підстави для зупинення провадження до перегляду у касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду судового рішення у подібних правовідносинах у справі №908/1162/23, висновки щодо застосування норм права у межах якої мають бути застосовані під час вирішення даного спору.
В свою чергу, відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції вірно враховані висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, зокрема, п. 7.25 та 7.26, а саме: -“Однак у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 №2217-ІХ “Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України”) правовий статус тимчасово окупованої території російською федерацією в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
Враховуючи викладене, об`єднана палата вважає, що висновок, викладений Верховним Судом у постанові у справі №910/9680/23 про застосування до спірних правовідносин положень статті 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" з огляду на загальновідомий факт окупації міста Мелітополь, відповідає Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".”
Отже, колегія суддів зауважує, що на теперішній час є стала судова практика у господарських справах стосовно того, що оскільки загальновідомим є факт окупації Верхньорогачицької селищної громади з 24.02.2022, тому з цього часу мають застосовуватись положення ст. 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", якою заборонено на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.10.2025 у справі № 916/1650/23 та від 05.11.2025 у справі № 916/4148/23.
З огляду на викладене судова колегія відхиляє доводи скаржника про не розповсюдження дії положень ст. ст. 3, 13 та 13-1 Закону №1207-VII на відносини між сторонами у зв`язку з набранням чинності Закону України “Про внесення змін до Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України” від 15.03.2022 №2138-IX лише 20.03.2022. 
Судом першої інстанції вірно враховано, що вказане питання, в тому числі, було предметом оцінки об`єднаної палати у постанові від 23.10.2025 у справі №916/1650/23, за результатом розгляду якої Суд не знайшов підстав для відступу від висновку щодо застосування зазначеної норми права у межах справи №910/9680/23 про поширення положень ст. 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України. 
З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за природний газ у сумі 2898 грн 25 коп. поставлений у період з 24.02.2022 по квітень 2022 року включно.
В свою чергу, оскільки, господарський суду дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для стягнення основної заборгованості за природний газ за період з 24.02.2022 по квітень 2022 року включно, похідні вимоги про стягнення пені у сумі 631 грн 20 коп., 3% річних у розмірі 110 грн 27 коп., збитків від інфляції у сумі 513 грн 86 коп. , також правомірно залишено без задоволення, оскільки такі нарахування є похідними від основного зобов`язання та не підлягають стягненню за відсутності підстав для стягнення основного боргу.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що заборона, передбачена статтями 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», могла бути застосована до територій, визначених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, виключно за наявності окремого рішення Кабінету Міністрів України.
Такі доводи не ґрунтуються на теперішній час на системному тлумаченні положень зазначеного Закону та суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, які відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України підлягають врахуванню судом під час вирішення спору.
Суд апеляційної інстанції враховує, що спірні зобов`язання виникли після початку повномасштабної збройної агресії російської федерації та фактичної окупації відповідної території, а сам факт тимчасової окупації Верхньорогачицької селищної громади Херсонської області з 24.02.2022 є загальновідомою обставиною та підтверджується офіційними переліками територій, затвердженими уповноваженими державними органами.
Посилання апелянта на відсутність окремого рішення Кабінету Міністрів України, як підставу для невикористання положень статей 13 та 13-1 Закону, колегія суддів вважає формальним, оскільки наведені норми спрямовані на недопущення здійснення господарської діяльності та переміщення товарів між тимчасово окупованою та іншою територією України в умовах окупації, а їх застосування не може ставитися у залежність виключно від прийняття додаткового підзаконного акту за наявності встановленого факту окупації відповідної території.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23 дійшов висновку про те, що поняття «переміщення» товару та його постачання (реалізації) у таких правовідносинах є взаємопов`язаними та не можуть розглядатися відокремлено, оскільки постачання енергоресурсу на тимчасово окуповану територію об`єктивно передбачає його переміщення.
Не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, в оскаржуваній частині і доводи апелянта про покладення на позивача спеціальних обов`язків відповідно до постанов Кабінету Міністрів України №222 від 06.03.2022, №637 від 31.05.2022 та №812 від 19.07.2022, оскільки зазначені нормативні акти регулюють питання забезпечення загальносуспільних інтересів на ринку природного газу та визначають особливості виконання спеціальних обов`язків постачальниками природного газу, однак не містять положень, які б скасовували або виключали застосування обмежень, встановлених Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Водночас, покладення на постачальника спеціальних обов`язків, не може тлумачитися як надання права здійснювати господарську діяльність усупереч спеціальним обмеженням, встановленим Законом щодо тимчасово окупованих територій, оскільки положення Закону мають вищу юридичну силу порівняно з підзаконними нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України. За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Також, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про необхідність врахування ухвали Верховного Суду від 05.11.2025 у справі №280/5808/23, щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою відступу від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, з огляду на таке.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2026 у справі №280/5808/23 зазначену справу повернуто відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду, оскільки Велика Палата дійшла висновку про відсутність підстав для її розгляду в порядку частини третьої статті 346 КАС України.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правовідносини у справі №280/5808/23 не є подібними до правовідносин, які були предметом розгляду Касаційного господарського суду у справах №908/1162/23 та інших, оскільки справа №280/5808/23 стосувалася митних правовідносин та повернення надмірно сплачених митних платежів, тоді як у справах Касаційного господарського суду предметом спору були договірні правовідносини щодо постачання та споживання енергоресурсів на тимчасово окупованих територіях.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №908/1162/23 ґрунтуються, зокрема, на аналізі статті 2 та пункту 1 частини першої статті 3 Закону №1207-VII, а тому підстав для висновку про необхідність відступу від відповідної правової позиції не встановлено.
За таких обставин, посилання апелянта на ухвалу Касаційного адміністративного суду від 05.11.2025 у справі №280/5808/23 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не свідчать про зміну або втрату релевантності правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, яка підлягає врахуванню при вирішенні даного спору, правовідносини у якому є аналогічними.
З урахуванням вищевикладеного, установлені під час розгляду цієї справи фактичні обставини та зроблені судом апеляційної інстанції висновки в повному обсязі спростовують наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи. 
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Надаючи оцінку всім доказам та доводам скаржника у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що останнім не доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з відповідача по договору постачання природного газу за період з лютого 2022 по квітень 2022 року включно у сумі позову.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу скаржника, що у даній справі вже декілька разів зупинялося провадження для того, щоб застосувати релевантну практику суду вищої інстанції, і для дотримання розумних строків розгляду малозначної справи без їх порушення недоцільним в даному випадку буде ще одне зупинення провадження в зв`язку з направленням на розгляд Великої Падати Верховного Суду будь-якої іншої справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.
Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.
І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.
Суд апеляційної інстанції вважає, що у даному випадку суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим рішення суду, яке переглядається в апеляційному порядку, є правомірним, а доводи апелянта, зазначені ним в апеляційній скарзі, є такими, що фактично зводяться лише до незгоди з судовим рішенням, що не може бути обґрунтованою підставою для його скасування або зміни. При цьому протилежного ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції скаржником не доведено.
Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.
У відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в оскаржуваній частині.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 16.03.2026 року у справі №916/1468/24 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 16.03.2026 року у справі №916/1468/24 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 16.03.2026 року у справі №916/1468/24 залишити без змін.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п.2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 08.06.2026 року.

 Головуючий суддя 	 Г.І. Діброва 	
 Судді 	 Я.Ф. Савицький 	
 	 А.І. Ярош