Номер провадження: 22-ц/813/24/26 
Справа № 520/10463/18
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , правонаступник якої ОСОБА_2 
відповідач – ОСОБА_3 
треті особи – приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Андронакі Наталія Григорівна, ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступник якої ОСОБА_2 
на рішення Київського районного суду міста Одеси від 16 січня 2020 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступник якої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Андронакі Наталія Григорівна, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, удаваним, відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, удаваним, відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову посилалась на те, що мала намір укласти з відповідачем договір довічного утримання, а не договір дарування. ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_3 обіцяла надавати необхідну матеріальну допомогу, однак обов`язків не виконувала та не піклувалась про позивача.
У зв`язку з укладенням удаваного договору та невиконання умов довічного догляду позивач зазнає значних моральних та фізичних страждань, швидко погіршується стан здоров`я, що спричиняє позивачу моральну шкоду.
Враховуючи викладене, позивач з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просила суд визнати недійсним, таким що є удаваним договір дарування 7/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 05.12.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Андронакі Н.Г.; застосувати до правовідносин, що виникли, правила договору довічного утримання; визнати договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , розірваним; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 65000 гривень.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Київський районний суд міста Одеси рішенням від 16 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, удаваним, відшкодування моральної шкоди відмовив.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що при укладенні договору дарування сторони фактично мали намір укласти договір довічного утримання (догляду), а також не підтверджено відсутності волевиявлення позивача на безоплатне відчуження 7/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення відповідачем умисних дій, спрямованих на укладення договору дарування з метою приховати інший правочин.
Також суд дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки з відповідним позовом вона звернулася до суду 13 серпня 2018 року, а обставин, які б свідчили про зупинення чи переривання перебігу такого строку, матеріали справи не містять.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на те, що рішення суду, постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та з неповним з`ясуванням обставин справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не врахував показання свідків, допитаних у судовому засіданні, які після попередження про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань підтвердили, що відповідач обіцяла здійснювати довічний догляд за позивачем, а остання, зі свого боку, мала передати їй спірне майно.
Крім того, позивач зазначила, що суд першої інстанції помилково ототожнив факт підписання сторонами договору з безумовним підтвердженням їхнього справжнього волевиявлення та не врахував доводів про удаваний характер правочину.
Скаржник вважає що висновок суду про не доведення удаваності правочину не обґрунтовано судом першої інстанції належним чином. Також, вважає, що строк позовної давності не порушено.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Відповідач не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Представник правонаступника позивачки ОСОБА_2 , та третьої особи ОСОБА_4 адвокат Ролінський В.В. в судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволенні, а оскаржуване рішення без змін.
Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Андронакі Н.Г. судову повістку отримала.
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, були повідомлені належним чином.
Згідно із ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
З наведеного можна зробити висновок, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відповідно до процесуального закону вважаються належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, та їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

05 грудня 2014 року між ОСОБА_1 (дарувальниця) та ОСОБА_3 (обдаровувана) укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Андронакі Н.Г.
Відповідно до пункту 1 Договору дарування ОСОБА_1 безоплатно передає у власність ОСОБА_3 , а вона приймає належну дарувальниці на праві власності 7/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .
Пунктом 12 договору дарування зазначено, що сторони підтверджують: «що цей договір відповідає нашим дійсним намірам і не носить характер фіктивного та удаваного правочину, укладається відповідно до справжньої нашої волі, без застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для нас умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір нами укладається без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, ми однаково розуміємо значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажаємо настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчим, що договором визначено всі істотні умови, про що свідчать наші особисті підписи».
Крім того, як вбачається з п.10 нотаріусом роз`яснено Сторонам та ним зрозуміло положення чинного законодавства щодо порядку укладання договорів дарування, підстав та наслідків визнання їх недійсними.
Волевиявлення сторін договору чітко зафіксовано в тексті договору, що підтверджується особистими підписами сторін.
З даним позовом ОСОБА_1 звернулась 13.08.2018 року.
Також, 01.10.2015 року ОСОБА_1 зверталась до Київського райсуду м. Одеси з позовом про визнання спірного договору дарування недійсним та ухвалою від 15.10 2015 року судді Київського райсуду м. Одеси Чаплицького В.В. заява була повернута в зв`язку з несплатою судового збору.
26.10.2015 року ОСОБА_1 знов зверталась до Київського райсуду м.Одеси з позовом про визнання спірного договору дарування та ухвалою Київського райсуду м.Одеси від 28.09.2016 року провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним закрито, в зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від позову.

Рух справи

02.03.2020 року до Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 та її представника адвоката Ролінського В.В. на рішення Київського районного суду міста Одеси від 16.01.2020 року.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2020 року, для розгляду вищезазначеної апеляційної скарги визначено склад колегії головуючий суддя: ОСОБА_5 , судді учасники колегії: Ващенко Л.Г., Сєвєрова Є.С.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.03.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 та її представника залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.04.2020 року клопотання ОСОБА_1 та її представника про поновлення строку задоволено, поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.01.2020 року, відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.05.2020 року підготовка апеляційного розгляду справи закінчено, призначено розгляд.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.01.2021 року заяву ОСОБА_3 про витребування доказів задоволено, витребувано з Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі копію заведеної спадкової справи № 646/2020 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.03.2021 року клопотання ОСОБА_3 про залучення правонаступників задоволено, замінено ОСОБА_1 на правонаступників ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , залучено їх до участі у справі.
Відповідно розпорядження № 5017 від 05.10.2021 року, здійснено заміну судді учасника колегії ОСОБА_8 у зв`язку з ї звільненням у відставку.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 05.10.2021 року до складу колегії визначено суддю Вадовську Л.М.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.06.2022 року заяву ОСОБА_3 про витребування доказів задоволено, витребувано з відділу державної реєстрації актів цивільного стану актовий запис про смерть ОСОБА_7 , розгляд справи в частині зупинення провадження та залучення правонаступників відкладено.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.07.2022 року клопотання ОСОБА_3 задоволено зупинено провадження, витребувано спадкову справу.
Рішенням Вищої ради правосуддя № 96/0/15-23 від 21.02.2023 року суддю ОСОБА_5 звільнено, у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2023 року головуючим по справі визначено суддю Стахову Н.В.
Згідно розпорядження № 3778, у зв`язку з перебуванням суддів Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М. у відпустках, з метою недопущення порушення строків розгляду здійснено їх заміну.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2023 року до складу колегії визначено суддів Карташова О.Ю., Коновалову В.А.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.05.2023 року поновлено провадження у справі, справу призначено до розгляду.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.08.2023 року заяви ОСОБА_9 та ОСОБА_3 про витребування доказів задоволені, витребувано завірену копію спадкової справи ОСОБА_7 , зупинено апеляційне провадження.
Згідно розпорядження № 7977, у зв`язку з перебуванням судді Карташова О.Ю. у відпустці, з метою недопущення порушення строків розгляду здійснено його заміну.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2023 року до складу колегії визначено суддю Назарову М.В.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.09.2023 року поновлено провадження у справі, призначено розгляд.
Рішенням Вищої ради правосуддя № 2518/0/15-24 від 20.08.2024 року суддю ОСОБА_10 звільнено, у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2024 року головуючим суддею по справі визначено суддю Карташова О.Ю.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.02.2025 року витребувано у державного нотаріуса інформацію, про те чи звертався хтось до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини або із заявою про відмову у її прийнятті після смерті ОСОБА_7 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.08.2025 року клопотання ОСОБА_4 про залучення її у справі в якості третьої особи задоволено, залучено її до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону . При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно ч. 2 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Отже, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15-ц, провадження № 61-14680сво20).
Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі, норм, що регулюють цей правочин.
З урахуванням принципу розумності, очевидно, що позов про визнання правочину удаваним є приватно-правовою конструкцією, спрямованою на захист приватних (цивільних) прав та інтересів. Цивільний суд за позовом про визнання правочину удаваним захищає приватні (цивільні) права (інтереси) позивача, які порушені, невизнані або оспорені відповідачем.
У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Обов`язок доведення обставин укладення удаваного правочину покладається на позивача.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 03.04.2023 року у справі № 465/6475/19.
Також, згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

На відміну від договору дарування, за договором довічного утримання (догляду), який згідно із позовними вимогами мав на увазі позивач, одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України.
Звертаючись до суду позивач просила договір дарування 7/50 частини житлового будинку під АДРЕСА_1 , укладений 05.12.2014 року, визнати удаваним в порядку ст. 235 ЦК України.
Як встановлено судом першої інстанції 05 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Андронакі Н.Г., відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_1 безоплатно передає у власність ОСОБА_3 , а остання приймає належну дарувальниці на праві власності 7/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .
Пунктом 12 договору дарування визначено, що сторони підтверджують: «що цей договір відповідає нашим дійсним намірам і не носить характер фіктивного та удаваного правочину, укладається відповідно до справжньої нашої волі, без застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для нас умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір нами укладається без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, ми однаково розуміємо значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажаємо настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчим, що договором визначено всі істотні умови, про що свідчать наші особисті підписи».
Крім того, як вбачається з п. 10 договору дарування нотаріусом роз`яснено сторонам та ним зрозуміло положення чинного законодавства щодо порядку укладання договорів дарування, підстав та наслідків визнання їх недійсними.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Умови укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору дарування від 05 грудня 2014 року не містять умов щодо зобов`язання відповідача забезпечувати позивача утриманням та (або) доглядом, зокрема й довічно. Інші докази, які б свідчили про взяття відповідачем на себе зобов`язань щодо утримання позивача також відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач, всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України, не довів наявності обставин, які б свідчили про удаваний характер спірного договору дарування. Зокрема, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що обидві сторони правочину діяли зі спільним наміром приховати інший правочин, оскільки саме наявність такого спільного волевиявлення є обов`язковою ознакою удаваного правочину. Матеріали справи не містять доказів досягнення сторонами домовленості щодо укладення договору довічного утримання (догляду) та погодження його істотних умов.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач, за життя, неодноразово зверталась до суду з позовами про визнання спірного договору дарування недійсним, тобто таким що укладений з дефектом волі, тоді як у цій справі стверджує про його удаваний характер. Зазначені доводи ґрунтуються на різних та взаємовиключних правових підставах, оскільки недійсність правочину передбачає відсутність належного волевиявлення на його укладення, тоді як удаваність правочину, навпаки, свідчить про свідоме укладення сторонами одного правочину з метою приховати інший.

Колегія суддів зауважує, що якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним.
Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц.

Доводи апеляційної (касаційної) скарги про те, що судом не враховано показання свідків, колегія суддів відхиляє, оскільки наведені свідками обставини не підтверджують наявності ознак удаваного правочину та не свідчать про те, що сторони свідомо уклали договір дарування з метою приховати інший правочин - договір довічного утримання. Відтак показання свідків не містять відомостей, необхідних для встановлення удаваності спірного договору, а тому не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним. Враховуючи викладене підстав для задоволення похідних вимог позивача також не вбачається.

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, таким що є удаваним слід відмовити, у зв`язку із пропуском строку позовної давності та зазначає, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. 
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Отже, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо необхідності відмови у позові у зв`язку зі спливом позовної давності. Разом із тим зазначене не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки позов не підлягає задоволенню з підстав його недоведеності.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції в оскарженій частині.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в оскарженій частині в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду в оскарженій частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступник якої ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду міста Одеси від 16 січня 2020 року - без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступник якої ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 16 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий   О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова 

М.В. Назарова