ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 902/1163/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Багай Н. О. - головуючої, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Руда Г. В., 

за участю представників:
позивача - Савченка М. А. (самопредставництво),
відповідача - Кислова Ю. А. (адвоката, в режимі відеоконференції), Добровольського О. М. (самопредставництво),
прокуратури - Готки Ю. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Рівненської обласної прокуратури

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2026 (колегія суддів: Олексюк Г. Є. - головуюча, Гудак А. В., Мельник О. В.) і рішення Господарського суду Вінницької області від 27.11.2025 (суддя Яремчук Ю. О.) у справі

за позовом керівника Гайсинської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Ольгопільської сільської ради

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Ольгопіль"

про розірвання договору та повернення земельної ділянки, 

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. Керівник Гайсинської окружної прокуратури Вінницької області (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі позивача Ольгопільської сільської ради звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Ольгопіль" (далі - СТОВ АФ "Ольгопіль"), в якому просив: 
- розірвати договір оренди землі від 15.09.2006, укладений між Чечельницькою районною державною адміністрацією та СТОВ АФ "Ольгопіль"; 
- зобов`язати СТОВ АФ "Ольгопіль" повернути територіальній громаді в особі Ольгопільської сільської ради водний об`єкт та земельну ділянку під ним із кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 загальною площею 82,5974 га.
1.2. Позовні вимоги Прокурора обґрунтовані тим, що відповідач порушив умови договору оренди землі від 15.09.2006, зокрема, пункт 38 договору оренди землі від 15.09.2006, оскільки розмістив на орендованій земельній ділянці будівлі та споруди без дозволу власника. Тому, за твердженням Прокурора, відповідач порушив правовий режим та цільове призначення земельної ділянки водного фонду. Відтак, на думку Прокурора, наявні підстави для розірвання договору оренди землі від 15.09.2006 та повернення територіальній громаді в особі Ольгопільської сільської ради водного об`єкта та земельної ділянки під ним із кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 загальною площею 82,5974 га. 
При цьому Прокурор посилався на приписи статті 651 Цивільного кодексу України, статей 96, 141, 143 Земельного кодексу України, статті 44 Водного кодексу України, статті 31, 32 Закону України "Про оренду землі".
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Рішенням Господарського суду Вінницької області від 11.12.2025 у справі № 902/1163/25 відмовлено в задоволенні позову Прокурора.

2.2. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог Прокурора, виходив із того, що Прокурор не надав належних та допустимих доказів того, що саме відповідач здійснив самочинне будівництво споруд на орендованій земельній ділянці. 

Суд першої інстанції зазначив, що на момент укладення договору оренди землі від 15.09.2006 на земельній ділянці вже були розташовані будівлі, які в акті приймання-передачі об`єкта оренди від 06.10.2006 визначені як земельні поліпшення. При цьому суд зазначив, що згідно із спірним договором в оренду передавалася земельна ділянка з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 разом із земельними поліпшеннями (об`єктами нерухомого майна), опис яких збігається з об`єктами, зазначеними у протоколі огляду.

Суд першої інстанції також виснував, що оскільки Прокурор не довів належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, то доводи Прокурора щодо обов`язку відповідача дотримуватися специфічних обмежень, притаманних саме такому режиму землекористування, є необґрунтованими. Відтак, за висновком суду, сама лише наявність будівель на земельній ділянці, яка не належить до земель водного фонду, не свідчить про порушення відповідачем умов договору та не може бути підставою для його розірвання.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що Прокурор не обґрунтував дотримання принципу пропорційності при зверненні з позовною вимогою про розірвання договору у зв`язку з наявністю на земельній ділянці будівель та споруд. Зокрема, суд виснував, що Прокурор не довів, яким саме чином існування будівель та споруд порушує інтереси держави в особі позивача та чому захист цих інтересів є неможливим в інший, менш обтяжливий спосіб, ніж припинення договірних відносин (розірвання договору).

Суд першої інстанції зазначив, що у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог Прокурора, позовна вимога про розірвання договору оренди землі від 15.09.2006 не підлягає задоволенню. Тому, за висновком суду, не підлягає задоволенню й похідна позовна вимога Прокурора про зобов`язання відповідача повернути територіальній громаді в особі Ольгопільської сільської ради водний об`єкт та земельну ділянку під ним із кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 загальною площею 82,5974 га.

2.3. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2026 у справі № 902/1163/25 змінено мотивувальну частину рішення Господарського суду Вінницької області від 11.12.2025, викладено її в редакції цієї постанови.

2.4. Суд апеляційної інстанції, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу заступника керівника Вінницької обласної прокуратури, виходив із того, що підставою позову Прокурора про розірвання договору оренди землі від 15.09.2006 є порушення СТОВ АФ "Ольгопіль" режиму використання та цільового призначення земельної ділянки водного фонду. Зокрема, як зазначив суд, Прокурор стверджував, що наявність споруд на земельній ділянці водного фонду суперечить установленому цільовому призначенню земельної ділянки - для риборозведення та порушує особливий режим господарювання на землях водного фонду.

Як зазначив суд апеляційної інстанції, на підтвердження вказаних обставин Прокурор посилався на протокол огляду місця події від 01.05.2025, складений у межах досудового розслідування в кримінальному провадженні від 25.12.2024 № 42024022120000224 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 197-1 Кримінального кодексу України (самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво). Суд апеляційної інстанції встановив, що за змістом цього протоколу на території водного об`єкта - ставка, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018, розміщено об`єкт нерухомості.

Як зазначив суд апеляційної інстанції, державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється державними інспекторами Головного управління Держгеокадастру, зокрема, шляхом проведення перевірок. Для реалізації контрольних функцій державний інспектор наділений правом складати акти перевірок, протоколи про адміністративні правопорушення, а також видавати приписи з метою припинення порушень та притягнення винних осіб до відповідальності.

При цьому апеляційний господарський суд зазначив, що матеріали справи не містять актів перевірок контролюючого органу, приписів щодо усунення порушень земельного законодавства або протоколів про адміністративні правопорушення, які би підтверджували факт порушення СТОВ АФ "Ольгопіль" режиму використання земельної ділянки з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 та / або її нецільового використання. Відсутність зазначених документів, за висновком суду, свідчить про те, що обставини, на які посилається Прокурор, не були встановлені та зафіксовані уповноваженим органом державного нагляду (контролю) у визначеному законом порядку. 

Відтак суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що протокол огляду місця події від 01.05.2025, складений у межах кримінального провадження, не може бути беззаперечним доказом на підтвердження факту порушення СТОВ АФ "Ольгопіль" режиму використання земельної ділянки з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 та / або її нецільового використання. При цьому суд зазначив, що під час огляду місця події не було встановлено, ким та в який період часу було зведено будівлі та споруди на земельній ділянці з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018, для яких саме цілей вони фактично використовуються та яка саме діяльність у них здійснюється. Крім того, суд установив, що в протоколі огляду місця події не зафіксовано факту порушення СТОВ АФ "Ольгопіль" режиму використання земельної ділянки та / або її нецільового використання.

За висновком апеляційного господарського суду, Прокурор не надав суду жодних інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме відповідач (у період дії договору, без дозволу власника) здійснив будівництво будівель та споруд або ж допустив порушення режиму використання земельної ділянки чи її нецільове використання. Як зазначив суд апеляційної інстанції, СТОВ АФ "Ольгопіль" заперечує факт здійснення будь-якого будівництва на орендованій земельній ділянці та вказує, що будівлі та споруди на земельній ділянці з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 вже існували на момент укладення договору, використовуються відповідачем для цілей, визначених умовами договору оренди землі від 15.09.2006, - риборозведення. 

Тому апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги Прокурора про розірвання договору оренди землі від 15.09.2006, оскільки Прокурор не довів обставин порушення відповідачем умов зазначеного договору та наявності підстав для його розірвання відповідно до положень статті 651 Цивільного кодексу України. Відтак суд виснував, що не підлягає задоволенню й похідна позовна вимога Прокурора про зобов`язання відповідача повернути територіальній громаді в особі Ольгопільської сільської ради водний об`єкт і земельну ділянку з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 загальною площею 82,5974 га, оскільки задоволення цієї позовної вимоги залежить від наявності підстав для розірвання договору оренди, яких суд не встановив.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

3.1. Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, заступник керівника Рівненської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2026 та рішення Господарського суду Вінницької області від 27.11.2025 у справі № 902/1163/25, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Прокурора в повному обсязі.

3.2. Заступник керівника Рівненської обласної прокуратури, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. Скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 

Касаційна скарга з посиланням на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду:

- викладені в постановах від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16, щодо правового режиму використання земель та їх категорії;

- викладені в постанові від 25.06.2024 у справі № 910/71/23, щодо імперативної заборони розміщення будівель та споруд у межах земель водного фонду з особливим режимом охорони;

- викладені в постановах від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18, від 27.01.2021 у справі № 461/3675/17, щодо нецільового використання земель та доказів на підтвердження такого використання;

- викладені в постанові від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, відповідно до яких Земельний кодекс України не передбачає можливості передання в оренду земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- викладені в постанові Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 359/6328/18, щодо неможливості використання земель водного фонду, які знаходяться в прибережній захисній смузі, для розміщення будівель та господарських споруд;

- викладені в постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, щодо застосування принципів добросовісності та пропорційності втручання у мирне володіння майном із урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод до правовідносин, пов`язаних із землями, які перебувають під посиленою охороною держави;

- викладені в постановах від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 03.12.2020 у справі № 925/27/18, від 19.12.2025 у cправі №915/222/24, щодо принципу змагальності, згідно з яким тягар доказування обставин лежить на сторонах, а їх доведеність має оцінюватися судом за стандартом більшої вірогідності доказів;

- викладені в постанові від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21, щодо застосування статей 375, 376 Цивільного кодексу України (стосовно неможливості набуття права власності на новозбудовані об`єкти особою, яка не має права власності чи іншого речового права на земельну ділянку).

Касаційна скарга з посиланням на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій з порушенням положень статей 77- 79 Господарського процесуального кодексу України не навели доказів на підтвердження позиції відповідача про те, що СТОВ АФ "Ольгопіль" заперечує факт будівництва на орендованій земельній ділянці та стверджує про існування будівель і споруд на орендованій земельній ділянці на момент укладення договору оренди землі від 15.09.2006. Тому, на думку скаржника, висновки судів про більшу вірогідність тверджень відповідача, ніж доводів Прокурора, є передчасними, оскільки суди порушили обов`язок щодо встановлення всіх фактичних обставин для правильного вирішення цього спору на підставі належних доказів. 

3.3. СТОВ АФ "Ольгопіль" у відзиві на касаційну скаргу просить залишити касаційну скаргу заступника керівника Рівненської обласної прокуратури без задоволення, а постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2026 та рішення Господарського суду Вінницької області від 27.11.2025 у справі № 902/1163/25 - без змін. СТОВ АФ "Ольгопіль" зазначає, що доводи скаржника є безпідставними та необґрунтованими. На думку відповідача, Прокурор не довів вчинення саме СТОВ АФ "Ольгопіль" протиправних дій на орендованій земельній ділянці, та підстав, за яких може бути виправданим втручання в майнове право СТОВ АФ "Ольгопіль" на оренду землі, оскільки таке втручання є непропорційним. 

3.4. Рівненська обласна прокуратура у відповіді на відзив СТОВ АФ "Ольгопіль" на касаційну скаргу просить касаційну скаргу заступника керівника Рівненської обласної прокуратури задовольнити, а постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2026 та рішення Господарського суду Вінницької області від 27.11.2025 у справі № 902/1163/25 скасувати; ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Прокурора задовольнити в повному обсязі. 

3.5. Прокурор Офісу Генерального прокурора подав до Верховного Суду 11.06.2026 письмові пояснення щодо окремих питань, які виникли під час судового засідання 19.05.2026 в суді касаційної інстанції. 

4. Обставини справи, встановлені судами

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що розпорядженням Чечельницької районної державної адміністрації від 07.05.2004 № 162 "Про затвердження технічної документації та надання земельної ділянки із земель запасу водного фонду Ольгопільської сільської ради у користування (на умовах оренди) СТОВ АФ "Ольгопіль" для риборозведення" затверджено технічну документацію з інвентаризації земель водного фонду (ставка), яку планується надати в оренду СТОВ АФ "Ольгопіль" для риборозведення; надано СТОВ АФ "Ольгопіль" у користування (на умовах оренди) земельну ділянку із земель запасу водного фонду Ольгопільської сільської ради загальною площею 82,5974 га, у тому числі під водою - 71,5742, під гідротехнічними спорудами - 5,4420 га, під прибережною захисною смугою (болото) - 5,5110 га, під пісками (включаючи пляжі) - 0,0702, для риборозведення терміном на 49 років 11 місяців; передбачено оренду плату в розмірі: під водою - 90 грн за 1 га, під гідротехнічними спорудами - 18 грн за 1 га, прибережною захисною смугою (болото) - 35 грн за 1 га, інші - 35 грн за 1 га.

4.2. 15.09.2006 між Чечельницькою районною державною адміністрацією та СТОВ АФ "Ольгопіль" укладено договір оренди землі, згідно з яким орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку із земель запасу водного фонду Ольгопільської сільської ради, що знаходиться в урочищі "Піски", кадастровий номер земельної ділянки: 0525084400:03:000:0018.

4.3. Умовами договору оренди землі від 15.09.2006 визначено, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 82,5974 га, в тому числі під водою - 71,5742 га, під гідротехнічними спорудами - 5,4420 га, болото - 5,511 га, під пісками (включаючи пляжі) - 0,0702 гa. На земельній ділянці знаходиться об`єкт нерухомого майна - ставок. Земельна ділянка передається в оренду разом зі ставком.

4.4. Пунктом 8 договору оренди землі від 15.09.2006 визначено, що договір укладено на 49 років 11 місяців. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

4.5. Відповідно до пункту 15 договору оренди землі від 15.09.2006 земельна ділянка передається, в оренду для риборозведення, цільове призначення земельної ділянки - землі водного фонду (пункт 16). Умовами збереження стану об`єкта оренди є використання землі відповідно до цільового призначення, у спосіб, що не призводить до втрати нею своїх корисних властивостей.

4.6. Згідно з пунктом 43 договору оренди землі від 15.09.2006 цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

4.7. За змістом акта визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 06.10.2006 визначено межі земельної ділянки із земель запасу водного фонду на території Ольгопільської сільської ради площею 82,5974 га.

4.8. Суди зазначили, що актом приймання-передачі об`єкта оренди від 06.10.2006 визначено, що об`єкт оренди - земельна ділянка з поліпшеннями; орендодавець передає, а орендар приймає в користування (на умовах оренди) земельну ділянку із земель запасу водного фонду на території Ольгопільської сільської ради загальною площею 82,5974 га інших угідь, зовнішні межі якої визначено в натурі (на місцевості).

4.9. Згідно з експлікацією земель за угіддями земельна ділянка водного фонду загальною площею 82,5974 га, в тому числі під ставками - 71,5742 га, з них 68,2808 га - під водою та 3,2934 га - під очеретом, під гідротехнічними спорудами - 5,4420 га, під прибережною захисною смугою - 5,5110 га, під пісками - 0,0702 га.

4.10. Згідно з даними Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 відомості про цю ділянку внесено до Державного земельного кадастру 06.10.2006.

4.11. Як установили суди, відповідно до протоколу огляду місця події від 01.05.2025, складеного під час досудового розслідування у кримінальному провадженні від 25.12.2024 № 42024022120000224 за частиною 3 статті 197-1 Кримінального кодексу України, місцем огляду була територія водного об`єкта - ставка, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018, за межами с. Ольгопіль Гайсинського району Вінницької області, ліворуч від автодороги Р54 між населеними пунктами Ольгопіль - Демівка. У цьому протоколі зазначено, що в північно-східній частині водного об`єкта, ближче до його лівого берега розміщено об`єкт округлої форми діаметром близько 40 м, який повністю оточений водним простором ставка та має ознаки острова. В протоколі також йдеться про те, що до вказаного об`єкта округлої форми можна дістатись лише поромною переправою, яка скріплена з одного кінця до берега, з іншого кінця до берега водного об`єкта, інше сполучення з берегами ставка відсутнє. Вхід на цей об`єкт здійснюється через дерев`яну кладку над водою. На вході розміщено дерев`яний дашок на 4-х дерев`яних стовпах із написом із дерев`яних дошок "о. ТУЗЛА II". По периметру цього об`єкта є вимощений кам`яний паркан висотою близько 0,5 м від водного дзеркала. Територія розбита на доріжки, які вкрито дрібнозернистим щебенем. На території також посаджені дерева та кущі різних порід, наявний газон. Справа від входу розташована одна альтанка, виконана з дерева, зліва - наявні 3 будівлі з дерев`яного брусу та одна споруда, вимощена з очерету. За межами території острова на металевій конструкції, зануреній у воду, на основі з дерев`яних дошок, розташований дерев`яний двоповерховий будинок із мансардою, споруджений із дерев`яного брусу. Підхід до цього будинку здійснюється з острова через дерев`яний місток на металевій конструкції.

4.12. Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018, земельна ділянка, яка була предметом огляду, за даними Державного земельного кадастру належить до угідь - піски, з кодом угідь - 003.02, площею 0,0702 га, розташована в межах водного об`єкта (ставка).

4.13. Згідно з експлікацією контурів угідь площею 0,0702 га, під № 1 розташовано двір площею 0637 га, під № 2 - навіс (шалаш очеретяний) площею 0,0024 га, під № 3 - павільйон (альтанка дерев`яна закрита) площею 0,0020 га, під № 4 - навіс (альтанка дерев`яна відкрита) площею 0,0012 га, під № 5 - павільйон (альтанка дерев`яна закрита) площею 0,0006 га, під № 6 - павільйон (вбиральня дерев`яна закрита) площею 0,0003 га. Площа дерев`яного двоповерхового будинку з мансардою та його розміщення спеціалістом не фіксувались у зв`язку з розташуванням цього будинку на металевій конструкції, зануреній у воду.
4.14. Посилаючись на порушення прав власника земельної ділянки, Прокурор звернувся до суду з позовом про розірвання договору оренди землі від 15.09.2006, укладеного між Чечельницькою районною державною адміністрацією та СТОВ АФ "Ольгопіль", і повернення територіальній громаді в особі Ольгопільської сільської ради водного об`єкта та земельної ділянки під ним із кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 загальною площею 82,5974 га.
5. Позиція Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення прокурора, представників сторін, дослідивши наведені в касаційній скарзі та відзиві доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.
5.3. Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги Прокурора про розірвання договору оренди землі від 15.09.2006, укладеного між Чечельницькою районною державною адміністрацією та СТОВ АФ "Ольгопіль", і повернення територіальній громаді в особі Ольгопільської сільської ради водного об`єкта та земельної ділянки під ним із кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 загальною площею 82,5974 га.
Позовні вимоги Прокурора обґрунтовані тим, що відповідач порушив умови договору оренди землі від 15.09.2006, зокрема, пункт 38 договору оренди землі від 15.09.2006, оскільки розмістив на орендованій земельній ділянці будівлі та споруди без дозволу власника. 
Тому, за твердженням Прокурора, відповідач порушив правовий режим і цільове призначення земельної ділянки водного фонду. Відтак, на думку Прокурора, наявні підстави для розірвання договору оренди землі від 15.09.2006 та повернення територіальній громаді в особі Ольгопільської сільської ради водного об`єкта та земельної ділянки під ним із кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 загальною площею 82,5974 га. 
При цьому Прокурор посилався на приписи статті 651 Цивільного кодексу України, статей 96, 141, 143 Земельного кодексу України, статті 44 Водного кодексу України, статті 31, 32 Закону України "Про оренду землі".
5.4. Колегія суддів зазначає, що за змістом статті 93 Земельного кодексу України, статті 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

5.5. Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

5.6. Статтею 24 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил; дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються; своєчасного внесення орендної плати.

5.7. Відповідно до частини 2 статті 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. 

У частині 1 статті 32 Закону України "Про оренду землі" визначено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

5.8. Відповідно до статті 141 Земельного кодексу України підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням (пункт "ґ").

5.9. Згідно із частинами 1, 2 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Отже, іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку, крім істотного його порушення, відповідно до частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України є випадки, встановлені законом або договором, і саме настання таких випадків зумовлює право сторони договору ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.04.2026 у справі № 915/1858/23. 

5.10. Порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору. У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору». Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення. 

Головна ідея, на якій ґрунтується правило частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України, полягає в тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку.

Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору (preservation of contract). Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору.

Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення. Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшого порушення.

Одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є те, наскільки зобов`язана сторона, яка порушила договір, реально заінтересована у збереженні договору, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди. 

Отже, законодавство в питанні щодо розірвання договору дбає не лише про інтереси управненої сторони, а й про інтереси зобов`язаної сторони, оскільки розірвання договору може завдати значних збитків стороні, яка допустила незначне порушення, тобто законодавець прагне досягти справедливого балансу між інтересами сторін договору.

Потрібно також ураховувати, що у відносинах оренди землі основним їх регулятором, крім спеціального законодавства, є договір оренди землі. Враховуючи, що договір є регулятором відносин з використання земельної ділянки, на ці відносини поширюються правила статті 3 Цивільного кодексу України, яка визначає, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тож і приписи чинного законодавства, і умови договору потрібно застосовувати крізь призму загальних засад статті 3 Цивільного кодексу України. Відповідно істотність за абзацом 2 частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України має оцінюватися так само з точки зору справедливості, добросовісності та розумності, які сукупно утворюють цільний засадничий принцип регулювання приватноправових відносин.

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 925/457/23.

5.11. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2021 у справі № 910/2861/18 та від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 сформульовано висновки, відповідно до яких для застосування частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України суд має встановити не лише факт порушення договору, але й заподіяння цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно істотною є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати.

5.12. Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 199/3846/19.

5.13. У справі, яка розглядається, суди дійшли висновку про відмову в задоволені позовних вимог Прокурора про розірвання договору оренди землі від 15.09.2006 та про зобов`язання відповідача повернути територіальній громаді в особі Ольгопільської сільської ради водний об`єкт і земельну ділянку (кадастровий номер 0525084400:03:000:0018) загальною площею 82,5974 га.

5.14. Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, заступник керівника Рівненської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2026 та рішення Господарського суду Вінницької області від 27.11.2025 у справі № 902/1163/25.

Заступник керівника Рівненської обласної прокуратури, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. Скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 

5.15. Пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1
частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.16. Скаржник зазначає, що позовну заяву до орендаря про розірвання договору оренди та зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду подано у зв`язку із істотним порушенням орендарем умов договору, що полягає в порушенні відповідачем правового режиму та цільового призначення земельної ділянки водного фонду, яку передано в оренду для риборозведення. При цьому заступник керівника Рівненської обласної прокуратури посилається на те, що на земельній ділянці водного фонду розташовані будівлі та споруди без дозволу орендодавця, натомість законом встановлено імперативні заборони щодо забудови земель водного фонду. 

При цьому скаржник із посиланням на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду:

- викладені в постановах від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16, щодо правового режиму використання земель та їх категорії;

- викладені в постанові від 25.06.2024 у справі № 910/71/23, щодо імперативної заборони розміщення будівель та споруд у межах земель водного фонду з особливим режимом охорони;

- викладені в постановах від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18, від 27.01.2021 у справі № 461/3675/17, щодо нецільового використання земель та доказів на підтвердження такого використання;

- викладені в постанові від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, відповідно до яких Земельний кодекс України не передбачає можливості передання в оренду земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- викладені в постанові Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 359/6328/18, щодо неможливості використання земель водного фонду, які знаходяться в прибережній захисній смузі, для розміщення будівель та господарських споруд;

- викладені в постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, щодо застосування принципів добросовісності та пропорційності втручання у мирне володіння майном, із урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод до правовідносин, пов`язаних із землями, які перебувають під посиленою охороною держави;

- викладені в постановах від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 03.12.2020 у справі № 925/27/18, від 19.12.2025 у справі №915/222/24, щодо принципу змагальності, згідно з яким тягар доказування обставин лежить на сторонах, а їх доведеність має оцінюватися судом за стандартом більшої вірогідності доказів;

- викладені в постановах від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21, щодо застосування статей 375, 376 Цивільного кодексу України (стосовно неможливості набуття права власності на новозбудовані об`єкти особою, яка не має права власності чи іншого речового права на земельну ділянку).

5.17. Колегія суддів, дослідивши доводи скаржника, встановила, що в постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, на яку посилається скаржник, сформульовано такий висновок:

"21. Відповідно до частини четвертої статті 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ "Землі України" ЗК України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки".

5.18. У постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16, на яку посилається скаржник, викладено висновки щодо правового режиму земельної ділянки, яка належить до земель історико-культурного призначення за фактом знаходження на ній споруди (будівлі), що є пам`яткою архітектури. 

5.19. У постанові Верховного Суду від 25.06.2024 у справі № 910/71/23, на яку посилається скаржник, викладено висновки про те, що згідно зі статтею 87 Водного кодексу України на території водоохоронних зон діє лише три заборони щодо допустимих видів діяльності (не можна застосовувати стійкі та сильнодіючі пестициди, влаштовувати кладовища, скотомогильники, звалища, поля фільтрації і скидати неочищені стічні води з використанням рельєфу місцевості), тоді як для прибережних захисних смуг статтею 89 Водного кодексу України таких заборон встановлено сім (не можна будувати будь-які споруди, у тому числі бази відпочинку, дачі, гаражі та стоянки автомобілів, розорювати землі, застосовувати добрива і пестициди, влаштовувати літні табори для худоби, звалища сміття, гноєсховища тощо, мити і обслуговувати техніку, випалювати суху рослинність).

5.20. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18, на яку посилається скаржник, сформульовано такий висновок:

"103. Земельне законодавство не передбачає, що докази використання земельної ділянки за не цільовим призначенням можна отримати виключно під час виконання своїх повноважень посадовими особами органів Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, зокрема державними інспекторами, чи Держгеокадастру. Тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, встановлення факту нецільового використання земельної ділянки можливе не лише на підставі актів перевірок контролюючого органу, обов`язкових для виконання вказівок (приписів) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про таку охорону, протоколів і постанов про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про таку охорону. Факт нецільового використання земельної ділянки можуть підтверджувати й інші докази, зокрема ті, які дослідив суд апеляційної інстанції".

5.21. У постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 461/3675/17, на яку посилається скаржник, сформульовано такий висновок:

"Крім того, чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо можливості використання під час розгляду справи доказів, отриманих в межах інших проваджень. Достовірність і достатність таких доказів оцінюється судом з урахуванням обставин конкретної справи. При цьому відповідачі не скористалися своїм правом призначити іншу експертизу в межах цивільного судочинства".

5.22. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 по справі № 483/448/20, на яку посилається скаржник, сформульовано такий висновок:

"9.21. Отже, ЗК України взагалі не передбачає та не передбачав можливість передання в оренду земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Це обмеження було та залишається доступним, чітким і зрозумілим, а наслідки його недотримання з огляду на приписи Цивільного кодексу (далі - ЦК України) та ЗК України - передбачуваними для будь-якої особи, яка набула в оренду земельну ділянку водного фонду".

5.23. У постанові Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 359/6328/18, на яку посилається скаржник, сформульовано такий висновок:

"Проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом водного законодавства і за необхідності отримавши правову допомогу, відповідач міг і повинен був знати про те, що використання земель водного фонду, які знаходиться в прибережній захисній смузі, для будівництва садового будинку та господарських споруд є недопустимим".

5.24. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, на яку посилається скаржник, сформульовано такий висновок:

"190. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля".

5.25. Як зазначає скаржник, у постановах Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 03.12.2020 у справі № 925/27/18, від 19.12.2025 у справі № 915/222/24 викладено висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи; цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони; одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує; така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

5.26. У постанові Верховного Суду від 17.02.2022 у справі 910/20566/20, на яку посилається скаржник, сформульовано такі висновки:

"Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суди мають також враховувати практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справах "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006), Трофимчук проти України (рішення від 28.10.2010), де Суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Водночас, Верховний Суд зазначає, що такий висновок Європейського суду з прав людини звільняє суди від обов`язку надавати детальну відповідь на кожен аргумент скаржника, проте не свідчить про можливість взагалі ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.01.2019 у справі № 910/7054/18 та від 12.02.2019 у справі № 911/1694/18)".

5.27. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21, на яку посилається скаржник, сформульовано висновки про те, що будівництво на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, охоплює ситуації, коли особа отримала у встановленому порядку земельну ділянку для забудови, але порушує мету використання такої земельної ділянки, а також коли особа здійснює будівництво, не маючи юридичних прав на земельну ділянку. Тому згідно із частиною 1 статті 376 Цивільного кодексу України, якщо об`єкт нерухомого майна будується або збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, це є самостійною та достатньою підставою для його оцінки судом як об`єкта самочинного будівництва. У разі здійснення будівництва на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, найбільшого порушення зазнає право власника користуватись земельною ділянкою, яке слід розглядати як юридично гарантовану правовими нормами можливість власника самостійно господарювати на земельній ділянці, використовувати її корисні властивості для задоволення власних соціальних, економічних, духовних та інших потреб, тобто можливість її господарської експлуатації та, як наслідок, отримання доходу від неї.

5.28. Колегія суддів, проаналізувавши висновки Верховного Суду, на які покликається скаржник, перевіривши та надавши оцінку доводам заступника керівника Рівненської обласної прокуратури щодо порушення відповідачем особливого режиму господарювання на землях водного фонду у зв`язку з розміщенням на земельній ділянці водного фонду будівель та споруд без дозволу власника земельної ділянки, зазначає таке. 

5.29. Верховний Суд зауважує, що власники та користувачі земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням (пункт "а" частини 1 статті 91, пункт "а" частини 1 статті 96 Земельного кодексу України). Аналогічний обов`язок визначений в абзаці 10 статті 35 Закону України "Про охорону земель".

5.30. Цільове призначення земельної ділянки - допустимі напрями використання земельної ділянки відповідно до встановлених законом вимог щодо використання земель відповідної категорії та визначеного виду цільового призначення (абзац 15 частини 1 статті 1 Закону України "Про землеустрій").

5.31. Верховний Суд зазначає, що основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є її належність до відповідної категорії земель і відповідного способу використання. Поділ земель на категорії передбачено Земельним кодексом України. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 927/703/20.

5.32. Стаття 19 Земельного кодексу України визначає категорії земель. Так, за основним цільовим призначенням землі України поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

5.33. Поняття "використання земельної ділянки не за цільовим призначенням" стосується тих випадків, коли на земельній ділянці із певним цільовим призначенням проводиться діяльність, яка виходить за межі цільового призначення та передбачає фактичне використання такої ділянки. Оцінка обставин використання орендарем земельної ділянки за цільовим призначенням здійснюється судом із урахуванням конкретних обставин кожної справи. 

Дострокове розірвання договору оренди можливе, зокрема, на вимогу однієї із сторін договору за рішенням суду у випадках, передбачених законом або договором. При цьому окремими підставами для примусового припинення права користування земельною ділянкою на умовах оренди є використання орендарем земельної ділянки не за цільовим призначенням, а також систематична несплата земельного податку або орендної плати. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.04.2025 у справі № 917/839/22, від 04.02.2025 у справі № 916/3679/23. 

5.34. За змістом пунктів "а", "ґ" частини 1 статті 96 Земельного кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки, підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі. 

5.35. За встановленими у цій справі обставинами, відповідно до договору оренди землі від 15.09.2006 відповідачу передавалася земельна ділянка в оренду для риборозведення, цільове призначення земельної ділянки - землі водного фонду (пункти 15, 16 договору оренди землі від 15.09.2006). Умовами збереження стану об`єкта оренди є використання земельної ділянки відповідно до цільового призначення у спосіб, що не призводить до втрати нею своїх корисних властивостей.

Отже, предметом цього спору є правовідносини щодо користування відповідачем земельною ділянкою водного фонду на підставі спірного договору оренди землі. 

5.36. Частиною 1 статті 58 Земельного кодексу України, статті 4 Водного кодексу України передбачено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

5.37. Правовий режим прибережних захисних смуг визначається статтями 60 - 62 Земельного кодексу України та статтями 1, 88 - 90 Водного кодексу України.

5.38. Згідно зі статтею 61 Земельного кодексу України, статтею 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється, зокрема будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

5.39. Водокористувачі, яким надано в користування рибогосподарські водні об`єкти (їх частини), зобов`язані здійснювати заходи, що забезпечують поліпшення екологічного стану водних об`єктів і умов відтворення рибних запасів, а також утримувати в належному санітарному стані прибережні захисні смуги в місцях вилову риби (частина 3 статті 68 Водного кодексу України).

5.40. Згідно із частинами 1- 3 статті 87 Водного кодексу України для створення сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони.

Водоохоронна зона є природоохоронною територією господарської діяльності, що регулюється.

На території водоохоронних зон забороняється: 1) використання стійких та сильнодіючих пестицидів; 2) влаштування кладовищ, скотомогильників, звалищ, полів фільтрації; 3) скидання неочищених стічних вод, використовуючи рельєф місцевості (балки, пониззя, кар`єри тощо), а також у потічки.

5.41. Контроль за створенням водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також за додержанням режиму використання їх територій здійснюється органами, що здійснюють державний контроль за використанням та охороною земель, і центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів (частина 8 статті 87 Водного кодексу України). 

5.42. Верховний Суд неодноразово зазначав, що чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Подібні висновки, зокрема, викладені в постанові Верховного Суду від 18.07.2022 у справі № 330/1009/19. 

5.43. Крім того, в Україні землі водного фонду є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 495/4980/21.

5.44. У справі, яка розглядається, Прокурор обґрунтовував позовні вимоги про розірвання договору оренди землі від 15.09.2006 порушенням СТОВ АФ "Ольгопіль" режиму використання та цільового призначення земельної ділянки водного фонду та посилався на те, що відповідач без дозволу власника розмістив будівлі та споруди на земельній ділянці, тому порушив особливий режим господарювання на землях водного фонду. На підтвердження обставин порушення орендарем обов`язків щодо використання орендованої земельної ділянки відповідно до договору (для риборозведення) та неправомірності розміщення на ній будівель та споруд, Прокурор посилався на протокол огляду місця події від 01.05.2025, складений у межах досудового розслідування в кримінальному провадженні від 25.12.2024 № 42024022120000224 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 197-1 Кримінального кодексу України (самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво). 

5.45. Вирішуючи цей спір, суди встановили, що відповідно до акта приймання-передачі об`єкта оренди від 06.10.2006, об`єкт оренди - земельна ділянка із поліпшеннями; орендодавець передає, а орендар приймає в користування (на умовах оренди) земельну ділянку із земель запасу водного фонду на території Ольгопільської сільської ради загальною площею 82,5974 га інших угідь, зовнішні межі якої визначено в натурі (на місцевості).

При цьому суд першої інстанції встановив, що на момент укладення договору оренди землі від 15.09.2006 на земельній ділянці вже були розташовані будівлі, які в цьому випадку визначені як земельні поліпшення. Водночас суд зазначив, що згідно із спірним договором, в оренду передавалася земельна ділянка з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 разом із земельними поліпшеннями (об`єктами нерухомого майна), опис яких збігається з об`єктами, зазначеними в протоколі огляду місця події від 01.05.2025, наданого Прокурором. 

5.46. Суд апеляційної інстанції встановив, що за змістом цього протоколу на території водного об`єкта - ставка, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018, розміщено об`єкт нерухомості. Відтак суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що протокол огляду місця події від 01.05.2025, складений у межах кримінального провадження, не може бути беззаперечним доказом на підтвердження факту порушення СТОВ АФ "Ольгопіль" режиму використання земельної ділянки з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 та/або її нецільового використання. При цьому суд зазначив, що під час огляду місця події не було встановлено, ким та в який період часу було зведено будівлі та споруди на земельній ділянці з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018, для яких саме цілей вони фактично використовуються та яка саме діяльність у них здійснюється. Крім того, суд констатував, що в протоколі огляду місця події не зафіксовано факту порушення СТОВ АФ "Ольгопіль" режиму використання земельної ділянки та / або її нецільового використання. Як зазначив суд, у цьому випадку протокол місця події від 01.05.2025 не може підміняти собою офіційні документи (акти перевірок, приписи тощо) уповноважених органів державного нагляду (контролю), що мають містити фахову оцінку та детальний опис виявлених порушень земельного законодавства.

5.47. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється державними інспекторами Головного управління Держгеокадастру, зокрема шляхом проведення перевірок. Для реалізації контрольних функцій державний інспектор наділений правом складати акти перевірок, протоколи про адміністративні правопорушення, а також видавати приписи з метою припинення порушень та притягнення винних осіб до відповідальності.

Натомість апеляційний господарський суд установив, що матеріали справи не містять актів перевірок контролюючого органу, приписів щодо усунення порушень земельного законодавства або протоколів про адміністративні правопорушення, які би підтверджували факт порушення СТОВ АФ "Ольгопіль" режиму використання земельної ділянки з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 та/або її нецільового використання. Відсутність зазначених документів, за висновком суду, свідчить про те, що обставини, на які посилається Прокурор, не були встановлені та зафіксовані уповноваженим органом державного нагляду (контролю) у визначеному законом порядку. 

5.48. За висновком апеляційного господарського суду, Прокурор не надав суду жодних інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме відповідач (у період дії договору, без дозволу власника) здійснив будівництво будівель та споруд або ж допустив порушення режиму використання земельної ділянки чи її нецільове використання. Як зазначив суд апеляційної інстанції, СТОВ АФ "Ольгопіль" не заперечує факту здійснення будь-якого будівництва на орендованій земельній ділянці та вказує, що будівлі та споруди на земельній ділянці з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 вже існували на момент укладення договору, використовуються відповідачем для цілей, визначених умовами договору оренди землі від 15.09.2006, - риборозведення. 

5.49. Колегія суддів зазначає, що відповідно до частин 1- 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

5.50. Одним із принципів господарського судочинства є принцип диспозитивності, який відповідно до статті 14 Господарського процесуального кодексу України полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

5.51. Принцип змагальності не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою кожну обставину, про яку стверджує сторона. Відповідну обставину треба доказувати так, щоби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування певного факту з урахуванням досліджених доказів видається вірогіднішим, аніж протилежний. Подібні висновки наведені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (пункт 81), від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19 (пункт 9.58), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 102), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 (пункти 41, 43).

5.52. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, що мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Подібні висновки наведено в постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20.

5.53. Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

5.54. Згідно із статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

5.55. Щодо стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 зазначила, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд із дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс. Подібні висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21.

5.56. Водночас згідно з положеннями частини 2 статті 9 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обов`язків, визначених процесуальним законом.

5.57. Вирішуючи спір у справі, що розглядається, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги Прокурора про розірвання договору оренди землі від 15.09.2006, оскільки Прокурор не довів обставин порушення відповідачем умов зазначеного договору та наявності підстав для його розірвання відповідно до положень статті 651 Цивільного кодексу України. 

Відтак апеляційний господарський суд виснував, що не підлягає задоволенню й похідна позовна вимога Прокурора про зобов`язання відповідача повернути територіальній громаді в особі Ольгопільської сільської ради водний об`єкт та земельну ділянку з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 загальною площею 82,5974 га, оскільки задоволення цієї позовної вимоги залежить від наявності підстав для розірвання договору оренди, яких суд не встановив. 

5.58. Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.09.2020 у справі № 908/1795/19.

5.59. Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, із яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги. Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16.

5.60. При цьому Верховний Суд є судом права, а не факту, тому, діючи в межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18.

5.61. У справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції констатував, що протокол огляду місця події від 01.05.2025, складений у межах кримінального провадження, не може бути беззаперечним доказом на підтвердження факту порушення СТОВ АФ "Ольгопіль" режиму використання земельної ділянки з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 та/або її нецільового використання, а жодних інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме відповідач (у період дії договору, без дозволу власника) здійснив будівництво будівель та споруд або ж допустив порушення режиму використання земельної ділянки чи її нецільове використання, Прокурор не надав. Відтак, за висновком суду, Прокурор не довів вчинення відповідачем порушень, передбачених законом і договором, які були би підставою для розірвання договору оренди землі від 15.09.2006. 

5.62. Тому безпідставними є доводи заступника керівника Рівненської обласної прокуратури про неврахування судами висновків Верховного Суду, на які посилається скаржник. При цьому колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував положення статті 651 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 32 Закону України "Про оренду землі", пунктів "а", "ґ" статті 96, пункту "ґ" статті 141 Земельного кодексу України з урахуванням висновків Верховного Суду, на які посилається скаржник. 

5.63. Водночас колегія суддів погоджується з доводами скаржника про те, що протокол огляду місця події від 01.05.2025, складений у межах кримінального провадження, може бути доказом у справі відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України. 

Разом з тим висновок суду апеляційної інстанції про те, що протокол огляду місця події від 01.05.2025, складений у межах кримінального провадження, не може бути беззаперечним доказом на підтвердження факту порушення СТОВ АФ "Ольгопіль" режиму використання земельної ділянки з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 та/або її нецільового використання, не суперечить висновкам Верховного Суду, на які посилається скаржник (зокрема, висновкам, відповідно до яких чинне процесуальне законодавство не встановлює заборони щодо можливості використання під час розгляду справи доказів, отриманих в межах інших проваджень). Водночас суд апеляційної інстанції не стверджував про неналежність чи недопустимість наданого Прокурором протоколу огляду місця події від 01.05.2025, складеного в межах кримінального провадження. Суд апеляційної інстанції лише констатував, що протокол огляду місця події від 01.05.2025, складений у межах кримінального провадження, не може бути беззаперечним доказом на підтвердження факту порушення СТОВ АФ "Ольгопіль" режиму використання земельної ділянки. 

5.64. Колегія суддів також зазначає, що відповідно до висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18, на яку посилається скаржник, факти нецільового використання земельної ділянки можуть встановлюватися не лише на підставі актів перевірок контролюючого органу, обов`язкових для виконання вказівок (приписів) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про таку охорону, протоколів і постанов про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про таку охорону, а й на підставі інших доказів. 

Тому помилковими є висновки суду апеляційної інстанції про те, що відсутність актів перевірок контролюючого органу, приписів щодо усунення порушень земельного законодавства або протоколів про адміністративні правопорушення, які би підтверджували факт порушення СТОВ АФ "Ольгопіль" режиму використання земельної ділянки з кадастровим номером 0525084400:03:000:0018 та/або її нецільового використання, свідчить про те, що обставини, на які посилається Прокурор, не були встановлені та зафіксовані уповноваженим органом державного нагляду (контролю) у визначеному законом порядку. 

Водночас такі висновки апеляційного господарського суду не призвели до неправильного вирішення спору, оскільки суд установив на підставі поданих сторонами доказів фактичні обставини, необхідні для правильного вирішення цієї справи.

5.65. Таким чином, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови із цих підстав.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4
частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.66. Касаційна скарга з посиланням на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій з порушенням положень статей 77- 79 Господарського процесуального кодексу України не навели доказів на підтвердження позиції відповідача про те, що СТОВ АФ "Ольгопіль" заперечує факт будівництва на орендованій земельній ділянці та стверджує про існування будівель та споруд на орендованій земельній ділянці на момент укладення договору оренди землі від 15.09.2006. Тому, на думку скаржника, висновки судів про більшу вірогідність тверджень відповідача, ніж доводів Прокурора, є передчасними, оскільки суди порушили обов`язок щодо встановлення всіх фактичних обставин для правильного вирішення цього спору на підставі належних доказів. 

5.67. Колегія суддів, розглянувши наведені доводи скаржника, зазначає, що відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

5.68 Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

5.69. Таким чином, за змістом пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення в сукупності з належним обґрунтуванням скаржником підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

5.70. За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів за умови непідтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.71. Крім того, як уже зазначалося, суди встановили, що відповідно до акта приймання-передачі об`єкта оренди від 06.10.2006 об`єкт оренди - земельна ділянка із поліпшеннями; орендодавець передає, а орендар приймає в користування (на умовах оренди) земельну ділянку із земель запасу водного фонду на території Ольгопільської сільської ради загальною площею 82,5974 га інших угідь, зовнішні межі якої визначено в натурі (на місцевості). Відтак, суд першої інстанції констатував, що на момент укладення договору оренди землі від 15.09.2006 на земельній ділянці вже були розташовані будівлі, які в цьому випадку визначені як земельні поліпшення. 

Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що протокол огляду місця події від 01.05.2025, складений у межах кримінального провадження, не може бути беззаперечним доказом на підтвердження факту порушення СТОВ АФ "Ольгопіль" режиму використання земельної ділянки. При цьому апеляційний господарський суд зауважив, що під час огляду місця події не було встановлено, ким та у який період часу зведено будівлі та споруди на земельній ділянці (кадастровий номер 0525084400:03:000:0018), для яких саме цілей вони фактично використовуються та яка саме діяльність у них здійснюється; крім того, в протоколі огляду місця події не зафіксовано факт порушення СТОВ АФ "Ольгопіль" режиму використання земельної ділянки та/або її нецільового використання. Водночас, за висновком апеляційного суду, Прокурором не надано жодних інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме відповідач (у період дії договору без дозволу власника) здійснив будівництво будівель та споруд або ж допустив порушення режиму використання земельної ділянки чи її нецільове використання.

Тому достовірність і достатність наданих сторонами цього спору доказів була оцінена судами попередніх інстанцій. Отже, безпідставними є доводи скаржника про те, що висновки судів про більшу вірогідність тверджень відповідача, ніж доводів Прокурора, є передчасними.

5.72. Таким чином, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови із цих підстав.

5.73. За таких обставин колегія суддів вважає, що визначені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, під час касаційного провадження не підтвердилася, що виключає скасування оскаржуваної постанови із цих підстав.

5.74. За результатами перегляду оскаржуваної постанови в касаційному порядку Верховний Суд дійшов висновку про правильність кваліфікації спірних правовідносин судом апеляційної інстанції із правильним застосуванням норм матеріального права. Тому оскаржувана постанова апеляційного господарського суду підлягає залишенню без змін.

5.75. Крім того, деякі доводи скаржника зводяться до незгоди з обставинами, що були встановлені судами при вирішенні спору, до незгоди з оцінкою доказів у справі, а також до незгоди з висновками апеляційного господарського суду, які покладені в основу оскаржуваної постанови у цій справі. 

5.76. Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, стосуються з`ясування обставин, уже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому суд касаційної інстанції не може взяти їх до уваги згідно з положеннями частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

6.3. За змістом статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. Оскільки наведені скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову апеляційного господарського суду - без змін.

7. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу заступника керівника Рівненської обласної прокуратури залишити без задоволення. 

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2026 у справі № 902/1163/25 залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова 

Ю. Я. Чумак