КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 369/9041/24 Головуючий у суді І інстанції Янченко А.В.
Провадження № 22-ц/824/6221/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А. П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 травня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними.
Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 18 березня 2014 року вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 
22 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надав її чоловіку грошові кошти у розмірі, еквівалентному 10 000 доларів США на строк до 21 січня 2017 року.
Крім того, 22 січня 2016 року між відповідачами була укладена додаткова угода до договору позики від 22 січня 2016 року, згідно із якою відсотки за користування позикою складають 20 % річних, які нараховуються щоденно і підлягають оплаті щомісячно готівковими доларами США.
Відповідно до пункту 3.2 договору позики та пункту 5 додаткової угоди до нього у випадку порушення позичальником строку повернення позики, останній виплачує позикодавцю штраф у розмірі 20 % від суми невиконаного грошового зобов`язання, а також пеню у розмірі 1 % від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочки.
20 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі, еквівалентному 25 000 доларів США на строк до 20 січня 2018 року.
Згідно із пунктом 3.2 договору позики у випадку порушення позичальником строку повернення позики, останній виплачує позикодавцю штраф у розмірі 20 % від суми невиконаного грошового зобов`язання, а також пеню у розмірі 1 % від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочки.
Необхідність сплати відсотків та штрафу за договорами позики призводить до виникнення необхідності оплати таких сум за рахунок спільних грошових коштів подружжя. Тобто ОСОБА_2 було здійснено розпорядження спільними сімейними коштами подружжя, хоча на укладення таких договорів не було отримано згоду позивачки.
Про укладення договорів позики чоловіком позивачка не була обізнана долютого-березня 2023 року, коли ОСОБА_2 у лютому 2023 року через застосунок «Дія» дізнався про відкриття відносно нього виконавчого провадження № 71009914 на підставі виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду № 369/14005/19 від 26 лютого 2021 року.
ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними:
- договір позики, укладений 22 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
- додаткову угоду від 22 січня 2016 року до договору позики від 22 січня 2016 року;
- договір позики від 20 січня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2025 рокуу задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право позивачки оспорюваними договорами позики не порушене, оскільки для укладення договору позики, за якими позичальником виступає один із подружжя, отримання згоди другого з подружжя не потрібне, так як цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кучерявого В.О. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Позивачка зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що до того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів, і той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майно подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.
В той же час суд дійшов передчасного висновку про те, що для укладення договору позики, за яким позичальником виступає один із подружжя, отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. При цьому суд не врахував, що укладені ОСОБА_2 договори позики виходять за межі дрібних побутових, а тому він повинен був погодити укладення таких договорів із ОСОБА_1 , як співвласником грошових коштів, за рахунок яких будуть сплачуватись відсотки та інші обумовлені договорами платежі, що свідчить про формальний підхід суду до розгляду даної справи та норм статті 65 СК України.
Стверджує, що судом першої інстанції під час розгляду справи не взято до уваги та не досліджено обставини, які свідчать про наявність інших підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, а саме їх безгрошовість та укладення не в інтересах фізичної особи чи сім`ї, а фактично в інтересах і на користь юридичної особи, яка використовувала зазначені правочини як інструмент залучення фінансування поза межами передбачених законом корпоративних процедур. За таких обставин договори позики між фізичними особами слугували лише формальним прикриттям реальних фінансово-господарських відносин юридичної особи, що свідчить про їх удаваний характер.
Крім того, позивачка вважає, що в обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції послався на нерелевантну судову практику Верховного Суду, на яку також посилався у відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 , а саме на правові висновки, викладені у постановах Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 30 червня 2021 року у справі № 462/2662/20, від 27 липня 2022 року у справі № 462/2589/14-ц, оскільки фактичні обставини зазначених справ істотно відрізняються від обставин, що підлягають встановленню у даному спорі.
З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що оспорювані договори позики укладалися без відома та згоди позивачки, кошти використовувалися для підприємницької діяльності та фінансування господарської діяльності юридичної особи, а не для потреб сім`ї.
Зобов`язання, що випливають з укладених у період шлюбу договорів позики, за своєю правовою природою є спільними зобов`язаннями подружжя незалежно від того, чи є на даний час спір щодо поділу майна або розірвання шлюбу. Відтак, на думку позивачки, зобов`язання за договорами позики, укладеними під час шлюбу, є спільними зобов`язаннями подружжя, укладення таких договорів одним із подружжя передбачає необхідність отримання згоди іншого з подружжя, оскільки відповідні правочини створюють майнові обов`язки для обох сторін подружжя.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Келембет І.І. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення -без змін, посилаючись на те, що доводи позивачки є необґрунтованими, оскільки згода дружини позичальника під час укладення договорів позики законом не вимагалась і позикодавець не наполягав на стягнення боргу із подружжя солідарно.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки - адвокат Кучерявий В.О. підтримав доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Представник відповідача  ОСОБА_3 - адвокат Келембет І.І. заперечувала проти аргументів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 березня 2014 року.
22 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_3 надає позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі, еквівалентному 10 000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів у визначений договором строк, а саме до 21 січня 2017 року.
Також, 22 січня 2016 року між відповідачами була укладена додаткова угода до договору позики від 22 січня 2016 року, згідно із якою відсотки за користування позикою складають 20 % річних, які нараховуються щоденно і підлягають оплаті щомісячно готівковими доларами США.
Відповідно до пункту 3.2 договору позики та пункту 5 додаткової угоди до нього у випадку порушення позичальником строку повернення позики, останній виплачує позикодавцю штраф у розмірі 20 % від суми невиконаного грошового зобов`язання, а також пеню у розмірі 1 % від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочки.
З матеріалів справи вбачається, що 20 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено ще один договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі, еквівалентному 25 000 доларів США на строк до 20 січня 2018 року.
Згідно із пунктом 3.2 договору позики у випадку порушення позичальником строку повернення позики, останній виплачує позикодавцю штраф у розмірі 20 % від суми невиконаного грошового зобов`язання, а також пеню у розмірі 1 % від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочки.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
З огляду на статтю 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
У справі, яка переглядається, предметом позову є визнання недійсними договорів позики, укладених чоловіком позивачки під час їх перебування у шлюбі.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Позивачка, оспорюючи договори позики, які були укладені між відповідачами, посилалась на норми Сімейного кодексу України, зокрема статті 65 СК України.
Так, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (стаття 21 СК України).
Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Так, згідно з частиною першою статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). 
Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку і стосується предмета, який має невисоку вартість (абзац 2 пункту 1 частини першої статті 31 ЦК України).
Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік і дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним із подружжя.
Разом з тим договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Частина третя статті 368 ЦК України встановлює, що майно, набуте подружжям у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом.
Частинами першою, другою статті 73 СК України передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд зауважував, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника) (постанова Верховного Суду від 21 серпня 2025 року у справі № 520/7884/19).
Перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики саме по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї (схожий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15, від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16 та
від 22 листопада 2023 року у справі № 643/352/20).
Крім того, Верховний Суд послідовно зазначав, що стаття 65 СК України визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Поряд з цим для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин (постанови Верховного Суду від 26 вересня від 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 листопада 2019 року у справі № 569/7631/15-ц від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 26 вересня 2024 року у справі № 703/141/23, від 26 березня 2025 року у справі № 753/17584/21).
Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно вважав, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин, як правило, не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Тож той з подружжя, хто укладає договір позики (отримує кошти у позику), не розпоряджається спільним майном подружжя, він виступає учасником зобов`язальних правовідносин.
Подібного правового висновку дійшов Верховний Суд й у постановах від 27 липня 2022 року у справі № 462/2589/14-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 14 квітня 2022 року у справі № 646/3916/19.
Суд першої інстанції хоча і не навів у своєму рішенні судову практику, проте застосував наведені правові позиції Верховного Суду, обґрунтовуючи ухвалене у справі рішення про відмову у задоволенні позову.
Отже, колегія суддів не може погодитись із посиланням позивачки на те, що місцевий суд застосував до спірних правовідносин нерелевантну судову практику Верховного Суду.
При цьому сама ж позивачка, обґрунтовуючи свої доводи, зазначає, що грошові кошти, які були предметом оспорюваних договорів позики, не були використані інтересах чи на потреби сім`ї.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що при укладенні із  ОСОБА_3 договорів позики  ОСОБА_2 не мав обов`язку отримувати згоду своєї дружини -  ОСОБА_1 , тому права позивачки не були порушені, а отже не підлягали судовому захисту, є цілком законним і обґрунтованим.
Щодо інших підстав для визнання недійсними оспорюваних правочинів, які були наведені в доводах апеляційної скарги, то такі підстави судом апеляційної інстанції не перевіряються, оскільки вони не були зазначені у позовній заяві (частина шоста статті 367 ЦПК України).
Аргументи апеляційної скарги, які зводяться до повторного викладення обґрунтування позовної заяви та цитування норм матеріального й процесуального права, висновків суду першої інстанцій не спростовують і не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2025 року у даній справі - без змін.
У такому разі новий розподіл судових витрат позивачки не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 29 травня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб 

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній