ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" травня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/604/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Сальнікової Г.І. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу 
за позовом 	Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" (61001, м. Харків, вул. Тарасенка Георгія, буд. 126) 	
до 	Приватної фірми "Алла" (61001, м. Харків, вул. Тарасенка Георгія, буд. 126) 	
про 	стягнення 50992,64 грн. 	
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Державне підприємство "Завод імені В.О.Малишева" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Приватної фірми "Алла" про стягнення 50992,64 грн., з яких: основний борг у розмірі 36503,91 грн., пеня у розмірі 10038,58 грн., 7% штраф у розмірі 2555,27 грн., 3% річних у розмірі 825,09 грн., інфляційні втрати у розмірі 1069,79 грн., а також судові витрати. 
Позов обґрунтовано невиконанням відповідачем зобов`язань за договором про надання послуг з постачання холодної води і водовідведення №235дп від 01.06.2011 в частині здійснення сплати наданих послуг за серпень 2021 р., березень 2022 р., листопад 2022 р., квітень 2023 р. 
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 02.03.2026 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Беручи до уваги те, що позов за своїми ознаками є малозначним в розумінні частини 5 статті 12 ГПК України, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання для повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи, розгляд справи постановлено судом здійснювати в письмовому провадженні без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами справи на підставі частини 5 статті 252 ГПК України. 
Звернуто увагу, що відповідно до положень частини 6 статті 6 та частини 7 статті 42 ГПК України, відповідач зобов`язаний зареєструвати свій електронний кабінет в системі "Електронний суд".
Суд зазначає, що 18.10.2023 введено в дію зміни, що внесені в Господарський процесуальний кодекс України Законом України №3200-IX від 29.06.2023 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документам", який набрав чинності 21.07.2023.
Відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України усі юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Враховуючи зазначене, сторони зобов`язані мати зареєстрований Електронний кабінет в підсистемі Електронний суд ЄСІТС.
Відповідно до пункту 17 розділу ІІІ Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/0/15-21, особам, які зареєстрували Електронний кабінет в ЄСІТС, суд вручає будь-які документи у справах, у яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення в паперовій формі за окремою заявою.
Отже, процесуальним законодавством передбачено два способи належного повідомлення сторони про розгляд справи - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через "Електронний кабінет".
Правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 30.03.2023 у справі №910/6322/21, від 29.06.2022 у справі №906/184/21.
Беручи до уваги, що станом на дату відкриття провадження у даній справі відповідачем не зареєстровано "Електронний кабінет" в Єдиній судовій інформаційно - телекомунікаційній системі відповідно до положень частини 6 статті 6 та частини 7 статті 42 ГПК України, а тому з метою повідомлення відповідача про розгляд справи, копію ухвали Господарського суду Харківської області про відкриття провадження у справі від 02.03.2026 було надіслано засобами поштового зв`язку на належну адресу відповідача, що вказана у позовній заяві та яка підтверджена відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яку повернуто на адресу суду з довідкою відділення поштового зв`язку "адресат відсутній за вказаною адресою". 
Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.
Згідно з частиною 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Разом з тим, суд зазначає, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному разі суду.
Аналогічний правовий висновок знайшов своє змістовне відображення у численних постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.07.2022 у справі №908/3468/13, від 13.01.2020 у справі №910/22873/17 тощо.
Окрім того, за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.
Ухвала Господарського суду Харківської області від 02.03.2026 по справі №922/604/26 була оприлюднена в електронному вигляді в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що вбачається за веб-адресою: https://reyestr.court.gov.ua/.
Отже, матеріали справи свідчать, що учасники справи повідомлені належним чином про розгляд даної справи. Водночас судом було створено всім учасникам справи належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів для обґрунтування своїх вимог та заперечень.
Відповідно до частини 5 статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
Будь-яких заяв або клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідно до статті 252 ГПК України від учасників справи на адресу суду не надходило.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відтак, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи доказів для повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи та вирішення господарського спору по суті в межах строку, що передбачений статтею 248 ГПК України. 
Відповідно до частини 4 статті 240 ГПК України унормовано, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
01.06.2011 між Державним підприємством "Завод імені В.О. Малишева" (далі - позивач, виконавець) та Приватною фірмою "Алла" (далі - відповідач, споживач) було укладено договір про надання послуг з постачання холодної води і водовідведення №235дп (далі - договір). 
Згідно з пунктом 1 договору виконавець зобов`язується надавати споживачеві вчасно та відповідної якості послуга з постачання холодної води, а також надає право здійснення водовідведення до власних мереж з подальшою передачею до мереж централізованого водовідведення КП ХКОВ, а споживач зобов`язується своєчасно сплачувати надані послуги у строки і на умовах, передбачених договором. 
Згідно з пунктом 3 договору характеристика засобів обліку води: лічильник води КВ-1.5, заводський номер 071090. 
Відповідно до умов пункту 4 договору заводські тарифи на послуги становлять: з постачання холодної води 5,60 грн/м3 без ПДВ; з водовідведення 7,80 грн/м3. 
Згідно з пунктом 5 договору плата за надані послуга за наявності засобів обліку води справляється за їх показаннями згідно з пунктами 10-13 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. №630 (далі - Правила). 
Відповідно до пункту 7 договору на спожиті послуги щомісяця складається акт здачі-прийняття послуг. 
Відповідно до умов пункту 8 договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Система оплати - авансова. Авансова оплата здійснюється до 5-го числа розрахункового періоду виходячи із вартості послуг за попередній розрахунковий період. Кінцевий розрахунок до 10-го числа наступного розрахункового періоду. 
Відповідно до пункту 9 договору послуги сплачуються шляхом перерахування коштів на рахунок виконавця. 
Згідно з пунктом 22 договору цей договір діє з 01.06.2011 по 31.12.2011 і набирає чинності з дня його укладення. Договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду. 
04.02.2020 між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору №235дп від 01.06.2011, якою викладено реквізити сторін договору в новій редакції. 
29.04.2025 позивачем листом №002-16/084/2187 було направлено на адресу відповідача засобами поштового зв`язку: Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ДП-0001593 від 31.08.2021 та рахунок-фактуру №ДП-0001439 від 31.08.2021 на суму 91,04 грн.; Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ДП-0000340 від 31.03.2022 та рахунок-фактуру №ДП-0000318 від 31.03.2022 на суму 22,80 грн.; Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ДП-0001750 від 30.11.2022 та рахунок-фактуру №ДП-0001449 від 30.11.2022 на суму 938,70 грн.; Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ДП-0000892 від 30.04.2023 та рахунок-фактуру №ДП-0002133 від 30.04.2023 на суму 35451,37 грн. Всього на загальну суму 36503,91 грн.
З обставин справи убачається та позивачем вказано, що зазначений лист (номер відправлення 0601141682621) було повернуто 18.05.2025 АТ "Укрпошта" з довідкою про причини повернення/доставлення з позначкою "за закінченням терміну зберігання". 
Позивачем зазначено про належне виконання взятих на себе зобов`язань за договором про надання послуг з постачання холодної води і водовідведення №235дп від 01.06.2011. Разом з тим, позивач стверджує, що відповідачем порушено взяті на себе зобов`язання за умовами договору в частині здійснення сплати наданих послуг за серпень 2021 р., березень 2022 р., листопад 2022 р., квітень 2023 р., а тому станом на 16.02.2026 за відповідачем обліковується заборгованість у розмірі 36503,91 грн., яка не сплачена, що стало підставою для нарахування та заявлення до стягнення пеню у розмірі 10038,58 грн., 7% штраф у розмірі 2555,27 грн., 3% річних у розмірі 825,09 грн., інфляційні втрати у розмірі 1069,79 грн. 
З метою вжиття заходів досудового врегулювання спору, позивачем було скеровано на адресу відповідача лист щодо погашення заборгованості за вих. №002-16108412187 від 29.04.2025 з додатками, в якому з викладенням фактичних підстав звернення наголошено на наявності заборгованості за договором про надання послуг з постачання холодної води і водовідведення №235дп від 01.06.2011 та необхідність її сплати, який залишено з боку відповідача без відповіді та задоволення. 
Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд керується наступним.
Стаття 11 ЦК України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з частиною 3 статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Згідно статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до частини 1 статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
В частині 1 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
З огляду на вище вказане, укладаючи та підписуючи договір про надання послуг з постачання холодної води і водовідведення №235дп від 01.06.2011, сторони визначили та погодили всі істотні умови договору, взаємні права та обов`язки кожної із сторін.
Беручи до уваги встановлену статтею 204 ЦК України та неспростовану в межах справи в порядку статті 215 ЦК України презумпцію правомірності означеного договору, суд вважає його належною у розумінні статей 11, 509 ЦК України підставою для виникнення обумовлених таким договором кореспондуючих прав і обов`язків сторін.
Матеріалами справи підтверджено, що позивачем було оформлено акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) з постачання холодної води та водовідведення, а також рахунки-фактури: 
1) Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ДП-0001593 від 31.08.2021 у кількості 3.4 м3 та рахунок-фактуру №ДП-0001439 від 31.08.2021 на суму 91,04 грн.;
2) Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ДП-0000340 від 31.03.2022 у кількості 0,85 м3 та рахунок-фактуру №ДП-0000318 від 31.03.2022 на суму 22,80 грн.;
3) Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ДП-0001750 від 30.11.2022 у кількості 35м3 та рахунок-фактуру №ДП-0001449 від 30.11.2022 на суму 938,70 грн.;
4) Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ДП-0000892 від 30.04.2023 у кількості 1167,7 м3 та рахунок-фактуру №ДП-0002133 від 30.04.2023 на суму 35451,37 грн. Всього на загальну суму 36503,91 грн.
Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що 29.04.2025 позивачем листом №002-16/084/2187 направлено на адресу відповідача засобами поштового зв`язку зазначені вище акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) та рахунки-фактури для сплати за номером поштового відправлення 0601141682621, які було повернуто АТ "Укрпошта" 18.05.2025 з довідкою про причини повернення/доставлення з позначкою "за закінченням терміну зберігання". 
Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із частиною 1, 4 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Наведені норми права дають підстави дійти висновку, що однією із основних умов виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання, за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.
Відповідно до п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", днем пред`явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв`язку і підприємством зв`язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред`явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.
Матеріали справи свідчать про належне виконання позивачем зобов`язань за договором, оформлення актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) з постачання холодної води та водовідведення, а також рахунки-фактури відповідно до погоджених умов договору та скеровано на належну адресу відповідача лист №002-16/084/2187 від 29.04.2025 щодо погашення заборгованості з вказаними документами для сплати. При цьому з матеріалів справи убачається відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача на адресу позивача щодо надання відповідних послуг, їх якості, вартості тощо та наявність в останнього обов`язку здійснити оплату наданих послуг у строк, що станом на дату звернення з позовом до суду є таким, що настав.
Натомість матеріали справи свідчать про порушення відповідачем договірних зобов`язань з сплати за надані послуги, що призвело до виникнення заборгованості, що відповідачем жодним чином не спростовано. 
Відповідно до статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, згідно приписів статті 526 вказаного Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Враховуючи встановлені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, наведені положення законодавства, відсутність доказів на спростування викладених у позовній заяві обставин та доказів на підтвердження сплати заборгованості, суд констатує, що заявлена до стягнення основна заборгованість у розмірі 36503,91 грн., є обґрунтованою, правомірною та підлягає задоволенню.
Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 825,09 грн., інфляційні втрати у розмірі 1069,79 грн., суд зазначає наступне. 
Положеннями чинного законодавства України, а саме статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 ЦК України).
Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17).
Суд зазначає, що вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).
Визначені частиною 2 статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані.
При здійснення розрахунку суд враховує, що нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Нарахування інфляційних втрат за наступний період здійснюється з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання (правова позиція щодо порядку нарахування інфляційних викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №916/190/18 від 04.06.2019 та у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у справі №905/600/18 від 05.07.2019. 
Слід враховувати, що відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Також прийменник "до" з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь (висновки Верховного Суду у постановах від 25.04.2018 у справі №803/350/17, у справі №815/4720/16, від 13.06.2018 у справі №815/1298/17, від 14.08.2018 у справі №803/1387/17).
Перевіривши правомірність та правильність здійсненого позивачем детального розрахунку 3% річних у розмірі 825,09 грн., інфляційні втрати у розмірі 1069,79 грн., з урахуванням погоджених умов договору, встановлених обставин справи, наведених положень законодавства, суд зазначає, що правомірними до стягнення є 3% річних у розмірі 821,07 грн., інфляційні втрати у розмірі 1069,71 грн. У задоволенні 3% річних у розмірі 4,02 грн. та інфляційних втрат у розмірі 0,08 грн. слід відмовити у зв`язку із безпідставністю нарахування. 
Щодо позовних вимог про стягнення пені у розмірі 10038,58 грн., 7% штраф у розмірі 2555,27 грн., суд зазначає наступне. 
За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Також за статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Системний аналіз положень чинного законодавства вказує, що забезпечення виконання зобов`язання має своєю правовою метою надання контрагентам можливості передбачити у відповідному правочині правові наслідки неналежного виконання обов`язків за відповідним правочином. При цьому суд зазначає, що право погодити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій узгоджується із свободою договору, передбаченою статтею 627 ЦК України.
Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19 викладено правову позицію, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою статтею 627 ЦК України та не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а тому у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Відповідно до підп. 1, 5 пункту 14 договору споживач зобов`язаний: оплачувати послуги в установлені договором строки; у разі несвоєчасного внесення плати за послуги сплачувати пеню у встановленому договором розмірі. 
Відповідно до пункту 11 договору за несвоєчасне внесення плати із споживача стягується пеня у розмірі 0,1 відсотків на суму заборгованості. 
Відповідно до підпункту 2, 4 пункту 17 договору споживач несе відповідальність згідно із законодавством і цим договором за: несвоєчасне внесення платежів за послуги - шляхом сплати пені у розмірі 0,1% за кожний день прострочення, а при простроченні понад 30 днів додатково стягується штраф 7%; порушення зобов`язань, встановлених договором або законодавством.
За приписами частини 6 статті 232 ГК України, який на момент виникнення та існування спірних правовідносин був чинним, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Суд приймає до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22 про те, що у кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 серпня 2021 року у справі №910/13575/20). Велика Палата Верховного Суду виснувала, що застосування в тексті господарського договору формулювання "за кожен день прострочення" не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені).
Згідно з статтею 236 ГПК України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене, перевіривши правомірність та правильність здійсненого детального розрахунку пені у розмірі 10038,58 грн. з урахуванням погоджених умов договору, встановлених обставин справи, наведених положень законодавства та висновків Верховного Суду, які з огляду на статтю 236 ГПК України враховуються судом, суд зазначає, що правомірною до стягнення є пеня у розмірі 6753,25 грн. У задоволенні решти пені слід відмовити у зв`язку із безпідставністю нарахування. Водночас перевіривши здійснений розрахунок 7% штрафу у розмірі 2555,27 грн. суд зазначає, що відповідний розрахунок є правомірним та підлягає задоволенню. 
Відтак, оскільки відповідач не здійснив належний розрахунок з позивачем, що суперечить вимогам законодавства та погодженим умовам договору, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено права та законні інтереси позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності". Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.
Отже, встановлені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази дають підстави дійти висновку про наявність у позивача права на "законне очікування" про стягнення коштів. При цьому неповернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.02.2018 по справі №910/5444/17, від 30.10.2018 по справі №917/63/18).
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Вказані вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Однак з огляду на положення статей 13, 74 ГПК України, жодних доказів на спростування встановлених обставин справи та часткової обґрунтованості заявлених позовних вимог, відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять.
З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями статті 129 ГПК України, та враховуючи висновки суду про часткове задоволення позову, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 231, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд, -   

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватної фірми "Алла" (61001, м. Харків, вул. Тарасенка Георгія, буд. 126, код ЄДРПОУ 14099901) на користь Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" (61001, м. Харків, вул. Тарасенка Георгія, буд. 126, код ЄДРПОУ 14315629) основний борг у розмірі 36503,91 грн., 3% річних у розмірі 821,07 грн., інфляційні втрати у розмірі 1069,71 грн., пеню у розмірі 6753,25 грн., 7% штрафу у розмірі 2555,27 грн., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2490,65 грн. 

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене в порядку, встановленому статтями 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "01" травня 2026 р. 

Суддя		Г.І. Сальнікова