ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 травня 2026 року	справа № 380/22338/25	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення, -
в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; далі - відповідач) із вимогою визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 10.10.2025, прийняте начальником 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) лейтенантом ОСОБА_2 , яким відмовлено ОСОБА_1 в перетині державного кордону України.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.10.2025 позивач прибув до пункту пропуску (пункту контролю) «Шегині» через державний кордон України з метою короткострокового відрядження до м. Гощин, Республіка Польща. З метою перетину державного кордону позивачем було надано: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; наказ ТОВ «Велесове поле» про прийняття на роботу № 31-ОС від 19.08.2025; наказ ТОВ «Велесове поле» про направлення у відрядження з 10.10.2025 по 14.10.2025 № 34-ОС від 08.10.2025; копію листа Департаменту агропромислового розвитку Тернопільської обласної військової адміністрації про визначення ТОВ «Велесове поле» критично важливим від 30.06.2025 № 1-1067/1.1; інформацію з порталу Дія про результат бронювання за заявою № 20250825-1309422; заяву про прийняття на роботу; картку міжнародного автомобільного страхування від 10.10.2025. Позивач зазначив, що надав необхідні пояснення на усні запитання уповноваженої службової особи та добросовісно очікував на правомірне рішення щодо дозволу на перетин кордону, оскільки підстав для протилежного рішення не існувало. Втім рішенням про відмову в перетинанні державного кордону України від 10.10.2025 позивачу відмовлено у виїзді з України. При цьому, які саме документи мав надати додатково позивач, озвучено не було; у самому рішенні про відмову також не міститься конкретного переліку документів, яких нібито не надано позивачем. Позивач вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам обґрунтованості та вмотивованості, які висуваються до актів індивідуальної дії, не містить конкретних фактичних та юридичних підстав його прийняття, а тому є протиправним і підлягає скасуванню.
Ухвалою від 17.11.2025 позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.
Ухвалою від 24.11.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечено. Відповідач зазначає, що розгляд питань, пов`язаних із виїздом осіб за межі України, у тому числі прийняття рішень про відмову в перетині державного кордону, належить до виключної компетенції посадових осіб Державної прикордонної служби України, які діють у межах дискреційних повноважень; оскаржуване рішення за змістом та формою відповідає формі, затвердженій наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14.12.2010 № 967 та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.06.2023 № 457, і ця форма не передбачає конкретизації підстав, передбачених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Відповідач також наголошує, що віднесення ТОВ «Велесове поле» до критично важливих підприємств та бронювання позивача не є безумовною підставою для виїзду за кордон; що гарантоване статтею 33 Конституції України право вільно залишати територію України в умовах воєнного стану може бути обмежене; а також що оскаржуване рішення є актом індивідуальної дії, який має разовий характер і вичерпав свою дію фактом його виконання, у зв`язку з чим його скасування не захищає прав та інтересів позивача (з посиланням на постанови Верховного Суду від 19.09.2023 у справі № 160/14641/22, від 27.09.2023 у справі № 380/16876/22, від 26.10.2023 у справі № 260/3428/22).
Розглянувши позовну заяву та відзив, дослідивши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.
ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданим органом 2601 17.10.2017.
Наказом ТОВ «Велесове поле» № 31-ОС від 19.08.2025 позивача прийнято на посаду підсобного робітника за основним місцем роботи з 20.08.2025.
Наказом ТОВ «Велесове поле» № 34-ОС від 08.10.2025 «Про направлення у відрядження» позивача направлено у службове відрядження до польської фірми SADPOL (м. Гощин, Республіка Польща) для переймання досвіду строком з 10.10.2025 по 14.10.2025.
Розпорядженням начальника обласної військової адміністрації від 26.06.2025 № М-48/ДСК (з урахуванням протокольного рішення комісії від 19.06.2025 № 23) ТОВ «Велесове поле» визначено критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період, про що Департаментом агропромислового розвитку Тернопільської обласної державної адміністрації (обласної військової адміністрації) повідомлено листом № 1-1067/1.1.
Згідно з інформацією з порталу «Дія» про результат бронювання за заявою № 20250825-1309422 позивача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 ) станом на час виникнення спірних правовідносин заброньовано до 26.06.2026.
10.10.2025 позивач прибув до пункту пропуску (пункту контролю) «Шегині» через державний кордон України з метою службового відрядження до Республіки Польща та надав на паспортний контроль документи, перелік яких наведено вище.
Рішенням про відмову в перетинанні державного кордону України від 10.10.2025, прийнятим начальником 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) лейтенантом ОСОБА_2 , позивачу відмовлено у виїзді з України. У графі «причини» зазначеного рішення вказано: «з того, що вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль необхідні документи, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до постанови КМУ від 27.01.1995 № 57 «Про затвердження Правил перетинання кордону громадянами України».
З метою встановлення правомірності рішення про відмову та підстав для його прийняття представником позивача направлено відповідачу адвокатський запит від 13.10.2025 № 1-АЖ щодо надання інформації про те, яких документів не було надано для перетину кордону, які були підстави для прийняття рішення про відмову, та про надання копії відеозапису перевірки документів. У відповіді на адвокатський запит відповідач навів загальні положення законодавства, проте не зазначив конкретного переліку документів, яких нібито не надано позивачем, та конкретних фактичних підстав для прийняття оскаржуваного рішення; у наданні копії відеозапису відмовлено з посиланням на обмежений доступ до інформації.
Не погоджуючись із рішенням про відмову в перетинанні державного кордону України від 10.10.2025, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір, суд керується таким.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Отже, конституційне право особи вільно залишати територію України може бути обмежене законом. При цьому відповідний державний орган під час реалізації наданих йому повноважень повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 № 1710-VI (далі - Закон № 1710-VI).
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 3 Закону № 1710-VI під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України «Про Державну прикордонну службу України», іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.
Згідно з частинами першою та другою статті 2 Закону № 1710-VI прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів. Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 6 Закону № 1710-VI пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.
За приписами частини першої статті 14 Закону № 1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.
Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону (частина друга статті 14 Закону № 1710-VI). Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право протягом одного місяця з дня прийняття відповідного рішення у передбаченому законом порядку оскаржити його до органу Державної прикордонної служби України вищого рівня або до адміністративного суду за місцем розташування відповідного органу (частина третя статті 14 Закону № 1710-VI).
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 № 3857-XII (далі - Закон № 3857-XII). Стаття 1 цього Закону визначає, що громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених згаданим Законом, та в`їхати в Україну. Частина перша статті 6 Закону № 3857-XII визначає підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України.
Порядок перетинання громадянами України державного кордону визначений Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 (далі - Правила № 57). Пункт 2 Правил № 57 визначає, що перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю за одним із документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, зокрема за паспортом громадянина України для виїзду за кордон. У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан, дія якого в подальшому неодноразово продовжувалася та триває станом на час розгляду справи. Пунктом 3 цього Указу передбачено, що у зв`язку із введенням воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені, зокрема, статтями 30 - 34 Конституції України.
Суд не ставить під сумнів і враховує наведену відповідачем правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 17.08.2023 у справі № 380/7792/22, про те, що, враховуючи першочерговий пріоритет публічного інтересу, обумовлений безпрецедентним масштабом загрози для суверенітету та незалежності України, гарантоване статтею 33 Конституції України право вільно залишати територію України під час воєнного стану може бути обмежене, а спосіб реалізації державою прав, свобод та інтересів її громадян у тих умовах визначається потребою мобілізації оборонних людських та матеріальних ресурсів і є співмірним із застосованими обмеженнями та не є свавільним.
Разом із тим саме по собі існування правового режиму воєнного стану та можливість обмеження права на виїзд за кордон не звільняють уповноважену службову особу від обов`язку прийняти обґрунтоване рішення про відмову у перетинанні державного кордону із зазначенням конкретних причин відмови, як це прямо передбачено частиною першою статті 14 Закону № 1710-VI. Предметом спору в цій справі є не наявність у держави права обмежувати виїзд за кордон у період воєнного стану як таке, а правомірність конкретного рішення про відмову позивачу в перетинанні державного кордону з точки зору його обґрунтованості та вмотивованості.
Загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття. Невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії свідчить про його протиправність.
Верховний Суд у постанові від 12.11.2024 у справі № 380/11916/22 сформулював висновок, згідно з яким рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства. Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав їх прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів їх прийняття.
У цій же постанові Верховний Суд наголосив, що рішення прикордонників про відмову з посиланням на ненадання підтверджуючих документів повинно визначати, які саме документи потрібно було надати; покликання у рішенні лише на закон про правовий режим воєнного стану без зазначення конкретної норми законодавства, на підставі якої особу обмежено у праві виїзду, та без визначення конкретного переліку документів, яких особа не надала на паспортний контроль, свідчить про невідповідність такого рішення критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії та про протиправне втручання у можливість реалізації конституційного права особи вільно залишати територію України.
Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку та встановити законність, обґрунтованість і пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 826/6528/18, від 10.04.2020 у справі № 819/330/18, від 10.01.2020 у справі № 2040/6763/18).
Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню про відмову в перетинанні державного кордону України від 10.10.2025 в контексті вищенаведених вимог, суд встановив таке.
У графі «причини» оскаржуваного рішення відповідач обмежився формулюванням про те, що позивач «не зміг надати на паспортний контроль необхідні документи, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до постанови КМУ від 27.01.1995 № 57». 
Водночас зміст оскаржуваного рішення не дозволяє встановити, яких саме документів не надав позивач у момент проходження прикордонного контролю та з яких саме підстав, передбачених статтею 6 Закону № 3857-XII, позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону України. Оскаржуване рішення не містить конкретного та вичерпного переліку документів, які позивач повинен був надати і не надав, а також не містить покликання на конкретну норму законодавства, на підставі якої позивача обмежено у праві виїзду за кордон.
Суд враховує, що можливість підтвердження особою наявності права на перетин державного кордону прямо залежить від чіткого визначення відповідачем конкретного та вичерпного переліку необхідних для цього документів. Оскільки відповідачем такого переліку ані в момент проходження прикордонного контролю, ані в самому рішенні про відмову, ані у відповіді на адвокатський запит не наведено, позивач був позбавлений об`єктивної можливості усунути ті недоліки, на які, за твердженням відповідача, послалася уповноважена службова особа.
Доводи відповідача про те, що поняття обґрунтованості рішення про відмову не передбачає опису підстав у самому рішенні, форма якого цього не вимагає, та що затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14.12.2010 № 967 і наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.06.2023 № 457 форма не містить вимоги конкретизувати підстави, суд відхиляє. Відповідність рішення затвердженій формі не звільняє уповноважену службову особу від передбаченого частиною першою статті 14 Закону № 1710-VI обов`язку зазначити причини відмови. Форма рішення, затверджена підзаконним актом, не може застосовуватися у спосіб, що нівелює вимогу закону вищої юридичної сили щодо обґрунтованості рішення; навпаки, у пункті 1 відповідної форми передбачено зазначення, серед іншого, підстав для тимчасового обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон. Таким чином, посилання відповідача на форму рішення не спростовує висновку про відсутність у рішенні конкретних фактичних і юридичних підстав його прийняття.
Суд також відхиляє доводи відповідача про те, що оцінка підтвердження особою мети поїздки та прийняття рішення про відмову віднесені до дискреційних повноважень посадової особи прикордонної служби, а тому не підлягають перевірці. Наявність у суб`єкта владних повноважень дискреції не звільняє його від обов`язку діяти обґрунтовано, з дотриманням вимог частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), та не виключає судового контролю за тим, чи прийнято рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законом, з використанням повноваження з метою, з якою воно надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Дискреційний характер повноваження стосується вибору одного з правомірних варіантів рішення, проте не звільняє від обов`язку це рішення вмотивувати.
При цьому суд звертає увагу, що матеріалами справи підтверджено сукупність обставин, які об`єктивно вказували на наявність у позивача підстав для виїзду за кордон у спірний період: позивача прийнято на роботу до ТОВ «Велесове поле» (наказ № 31-ОС від 19.08.2025) та направлено у службове відрядження до Республіки Польща строком з 10.10.2025 по 14.10.2025 (наказ № 34-ОС від 08.10.2025); ТОВ «Велесове поле» визначено критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період; позивача заброньовано в установленому порядку, що підтверджується інформацією з порталу «Дія» про результат бронювання за заявою № 20250825-1309422. Наведені документи були надані позивачем на паспортний контроль. За таких обставин відповідач, відмовляючи у перетинанні державного кордону, тим більше був зобов`язаний чітко зазначити, яких саме документів, на його думку, бракувало та яка конкретно підстава для відмови застосована.
Суд наголошує, що Державна прикордонна служба України та її посадові особи здійснюють свою діяльність як суб`єкти владних повноважень, а отже їх діяльність має характеризуватися певною послідовністю та передбачуваністю, що випливає з принципу належного урядування. Зміст принципу належного урядування передбачає, що державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, особливо якщо справа стосується основоположних прав людини. Прийняття формалізованих рішень, які не дають особі можливості зрозуміти конкретні підстави обмеження її прав, не відповідає цьому принципу.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 10.10.2025 не відповідає критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії, породжує його неоднозначне трактування та протиправно втручається у можливість реалізації конституційного права позивача вільно залишати територію України, гарантованого статтею 33 Конституції України.
Щодо доводів відповідача про те, що оскаржуване рішення має разовий характер, вичерпало свою дію фактом його виконання та не створює перешкод для перетину позивачем кордону в майбутньому, у зв`язку з чим його скасування не захищає прав та інтересів позивача (з посиланням на постанови Верховного Суду від 19.09.2023 у справі № 160/14641/22, від 27.09.2023 у справі № 380/16876/22, від 26.10.2023 у справі № 260/3428/22), суд зазначає таке.
Наведені відповідачем висновки Верховного Суду стосуються відсутності перешкод для повторного звернення особи з метою перетину кордону за наявності законних підстав, тобто унеможливлення трактування виконаного рішення як такого, що блокує реалізацію права у майбутньому. Водночас ці висновки не виключають можливості та необхідності судової перевірки правомірності самого рішення про відмову й не позбавляють особу права на ефективний судовий захист порушеного права шляхом визнання протиправним та скасування протиправного індивідуального акта. Висновок про те, що рішення є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію виконанням, не є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову про визнання такого рішення протиправним та його скасування, якщо судом установлено невідповідність цього рішення вимогам закону. Протилежне тлумачення фактично унеможливлювало б судовий контроль за законністю рішень про відмову в перетинанні державного кордону, що суперечить завданню адміністративного судочинства та праву особи на ефективний засіб юридичного захисту.
Установлення протиправності оскаржуваного рішення та його скасування є належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача, оскільки усуває з правового поля акт, прийнятий із порушенням вимог закону, констатує допущене порушення та забезпечує можливість реалізації позивачем у подальшому права на перетин державного кордону за наявності на те законних підстав без створення перешкод оскаржуваним рішенням.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Під ефективним засобом (способом) захисту слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект; такий засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Частиною другою цієї статті визначено критерії, за якими суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності оскаржуваного рішення, зокрема не довів, що при його прийнятті було дотримано вимоги частини першої статті 14 Закону № 1710-VI щодо зазначення конкретних причин відмови, та не спростував доводів позивача про відсутність у рішенні конкретних фактичних і юридичних підстав його прийняття.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.
Щодо інших доводів сторін суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Тому, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним при зверненні до суду із цим позовом судовий збір в розмірі 968,96 грн.
Керуючись статтями 2, 9, 14, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним і скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 10.10.2025, прийняте начальником 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) лейтенантом ОСОБА_2 , яким відмовлено ОСОБА_1 в перетині державного кордону України.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_4 (Військова частина НОМЕР_1 ) (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя   Желік О.М.