Справа № 344/17524/25 
Провадження № 11-кп/4808/270/26 
Категорія ч. 3 ст. 185 КК України  
Головуючий у 1 інстанції  ОСОБА_1  
Суддя-доповідач  ОСОБА_2  

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Івано-Франківського апеляційного суду
в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
з участю секретаря ОСОБА_6 ,
розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №12018090010002861 за апеляційною скаргою прокурора окружної прокуратури міста Івано-Франківська Івано-Франківської області ОСОБА_7 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2026 року, згідно з яким
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, який на утриманні має одну малолітню дитину, відповідно до ст.89 КК України раніше не судимого:
визнано винуватим у вчиненні, кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки. 
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки. З покладенням на ОСОБА_8 обов`язків передбачених ст. 76 КК України.
Стягнуто із обвинуваченого ОСОБА_8 в дохід держави 5 863 (п`ять тисяч вісімсот шістдесят три) гривні, 00 копійок за проведення судових експертиз.
Вирішено питання речових доказів.
за участю прокурора ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захиснику ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_8 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), за попередньою змовою групою осіб, повторно, поєднане з проникненням у житло.
Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин. 
Так, ОСОБА_8 , при невстановлених слідством місці та обставинах, вступив у злочинну змову із ОСОБА_11 з метою вчинення крадіжки майна, яке знаходилось у приміщенні житлової квартири АДРЕСА_2 . З цією метою ОСОБА_8 та ОСОБА_11 20 березня 2018 року близько 11 години, прийшли до вхідних дверей приміщення житлової квартири АДРЕСА_3 , що знаходиться за вказаною вище адресою.
Перебуваючи на вказаному місці, ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 , будучи об`єднаним єдиним неправомірним умислом, шляхом підбору ключа до вхідних дверей приміщення квартири АДРЕСА_3 , незаконно проникли в її середину.
Після чого, ОСОБА_8 , перебуваючи у вказаному вище приміщенні, діючи умисно з корисливих спонукань, усвідомлюючи протиправний і суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких, за попередньою змовою із ОСОБА_11 , таємно викрав телевізор марки «Samsung LED», чорного кольору UE32M5500AUXUA, вартість якого відповідно до висновку експерта №4.3-200/18 від 05 липня 2018 року становить 7881 гривень 93 копійок, запальничку марки «Zippo», срібного кольору, вартість якої відповідно до висновку експерта №4.3-200/18 від 05 липня 2018 року становить 525 гривень; наручний годинник марки «Gemius Army», вартість якого відповідно до висновку експерта №4.3- 200/18 від 05.07.2018 становить 76 гривень 50 копійок, наручний годинник марки «Armany», лазерну рулетку (дальномір) марки Leica Disto АЗ», вартість якої відповідно до висновку експерта №4.3-200/18 від 05 липня 2018 року становить 687 гривень 50 копійок. ліхтарик марки «X-BaloG-99000W BL-T8626», зеленого кольору, які належать потерпілому ОСОБА_12 .
Після вчинення крадіжки ОСОБА_8 та ОСОБА_11 місце вчинення злочину покинули та викраденим майном розпорядився на власний розсуд, спричинивши тим самим потерпілому майнову шкоду на загальну суму 9170 гривень 93 копійок.
Також ОСОБА_8 , продовжуючи свою протиправну діяльність вступив у змову із ОСОБА_13 , з метою вчинення крадіжки майна, яке знаходилось у приміщенні житлової квартири АДРЕСА_4 . З цією метою ОСОБА_11 , та ОСОБА_8 , 12 квітня 2018 року, близько 14 години, прийшли до вхідних дверей приміщення житлової квартири АДРЕСА_5 , що знаходиться за вказаною вище адресою.
Перебуваючи на вказаному місці, ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 , будучи об`єднаним єдиним неправомірним умислом, шляхом підбору ключа до вхідних дверей приміщення квартири АДРЕСА_5 , незаконно проникли в її середину.
Після чого, ОСОБА_8 , перебуваючи у вказаному вище приміщенні, діючи умисно та повторно, з корисливих спонукань, усвідомлюючи протиправний і суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких, за попередньою змовою із ОСОБА_11 , таємно викрав пару золотих сережок, 585 проби, у формі ракушки, вагою 4 грам, а також золотий ланцюжок 585 проби, вагою 6 грам, вартість яких, як брухту золота, відповідно до висновку експерта №4.3- 229/18 від 23 червня 2018 року становить 6378 гривень 00 копійок., які належать потерпілій ОСОБА_14 .
Після вчинення крадіжки ОСОБА_8 та ОСОБА_11 місце вчинення злочину покинули та викраденим майном розпорядився на власний розсуд, спричинивши тим самим потерпілому майнову шкоду на загальну суму 6378,00 гривень.
Таким чином ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, частково приєднати до покарання, призначеного вказаним вироком, частину невідбутого покарання за вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 березня 2016 року і остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді 3 років 10 місяців позбавлення волі.
Вважає вирок суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. 
Зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення Кримінального кодексу України, що призвело до незаконного призначення покарання. Так, ОСОБА_15 раніше був засуджений вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 березня 2016 року до покарання у виді 3 років позбавлення волі. У подальшому ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 14 грудня 2017 року його було умовно-достроково звільнено від відбування покарання з не відбутою частиною 10 місяців 6 днів. Разом з тим, в ході судового розгляду встановлено, що 20 березня 2018 року та 12 квітня 2018 року, тобто під час умовно-дострокового звільнення, ОСОБА_16 вчинив нові злочини, передбачені ч. 3 ст. 185 Кримінального Кодексу України. 
Вказує, що встановивши факт вчинення ОСОБА_8 нового злочину під умовно-дострокового звільнення, суд був зобов`язаний застосувати положення ст. 71 та ст. 81 Кримінального Кодексу України та призначити покарання за сукупністю вироків, вирішивши питання про приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Однак суд першої інстанції цього не зробив та застосував ст. 75 Кримінального Кодексу України, звільнивши обвинуваченого ОСОБА_17 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням. Таким чином, суд не застосував закон, який підлягав застосуванню, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Наголошує, що суд безпідставно застосував до обвинуваченого ОСОБА_8 положення ст. 75 КК України, оскільки відсутні будь-які підстави для його звільнення від відбування покарання з випробовуванням, не врахувавши, що обвинувачений вчинив злочини в період непогашеної судимості та перебування на умовно-достроковому звільненні, помилково зазначивши у вироку, що останній згідно ст. 89 КК України раніше не судимий. Також, судом абсолютно не враховано того факту, що ОСОБА_16 , будучи неодноразово судимим за вчинення корисливих злочинів проти власності, на шлях виправлення не став та більш як 6 років переховувався від органу досудового розслідування, був оголошений в державний розшук в квітні 2019 року та затриманий на виконання ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду про дозвіл на затримання аж у вересні 2025 року. 
Звертає увагу, що у вироку суд першої інстанції формально зазначив про наявність досудової доповіді, з якої вбачається висока ймовірність вчинення ОСОБА_18 повторного кримінального правопорушення та середній рівень небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб, а виправлення ОСОБА_8 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства, у тому числі для окремих осіб. Однак, зміст досудової доповіді належним чином не оцінено та не наведено мотивів відхилення викладених у ній висновків та рекомендацій. 

Захисник ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_8 подала заперечення на апеляційну скаргу прокурора, у якому просила апеляційну скаргу відхилити, а вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2026 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.
Зазначила, що суд першої інстанції ухвалив вирок у межах пред`явленого обвинувачення, сформульованого стороною обвинувачення в обвинувальному акті і відповідно до вимог ст. 337 КПК України суд не має права виходити за межі обвинувачення, висунутого прокурором. Провадження здійснювалось у порядку ст. 381-382 КПК України за згодою обвинуваченого. Водночас згідно ч. 1 ст. 394 КПК України вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, апеляційному порядку з підстав не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини. 
Наголосила, що прокурор не вправі змінювати межі обвинувачення після вироку. 
Також звернула увагу, що суд першої інстанції при вирішенні питання про міру покарання врахував наявність судимостей згідно витягу з Інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявні судимості», позитивну характеристику, думку потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_12 про застосування до обвинуваченого найбільш м`якого покарання та дані про особу винного який критично ставиться до вчиненого.

Під час апеляційного розгляду:
- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_10 в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора;
- прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги і просив задовольнити апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що їх необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Прокурор оскаржує вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, тому суд апеляційної інстанції перевіряє оскаржений вирок в цій частині. 
Згідно з ст. 3 Конституції України «Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю».
У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:
1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;
2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, дійшов висновку, що суд першої інстанції не дотримався вказаних вище вимог закону при визначенні ОСОБА_8 покарання та ним було належним чином не враховано всі обставини кримінального провадження. 
При призначенні обвинуваченому  ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином - ч. 3 ст. 185 КК України, дані про особу обвинуваченого, який критично ставиться до вчиненого, на обліку в лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, з середньою освітою, на утриманні має одну малолітню дитину, відповідно до ст. 89 КК України раніше не судимий.
Обставинами, які відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого визнано - щире каяття, активне сприяння розкриття злочину та добровільне відшкодування завданого збитку.
Обставин які відповідно до ч. 1 ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_8 в ході судового розгляду судом не встановлені. 
Окрім цього, суд першої інстанції взяв до уваги досудову доповідь про обвинуваченого, з якої вбачається висока ймовірність вчинення ОСОБА_8 повторного кримінального правопорушення та середній рівень його небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб, а виправлення ОСОБА_8 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства, у тому числі для окремих осіб.
Разом з тим суд першої інстанціїбезпідставно застосував до обвинуваченого ОСОБА_8 положення ст. 75 КК України, оскільки відсутні будь-які підстави для його звільнення від відбування покарання з випробовуванням, не врахувавши, що обвинувачений вчинив злочини в період непогашеної судимості та перебування на умовно-достроковому звільненні, помилково зазначивши у вироку, що останній згідно ст. 89 КК України раніше не судимий.
З досліджених під час апеляційного розгляду документів встановлено, що ОСОБА_15 раніше був засуджений вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 березня 2016 року до покарання у виді 3 років позбавлення волі. У подальшому ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 14 грудня 2017 року його було умовно-достроково звільнено від відбування покарання з не відбутою частиною 10 місяців 6 днів. 
В ході апеляційного розгляду встановлено, що 20 березня 2018 року та 12 квітня 2018 року, тобто під час умовно-дострокового звільнення, ОСОБА_16 вчинив нові злочини, передбачені ч. 3 ст. 185 Кримінальним кодексом України. 
Колегія суддів прийшла до висновку, що встановивши факт вчинення ОСОБА_8 нового злочину під умовно-дострокового звільнення, необхідно застосувати положення ст. 71 та ст. 81 Кримінального кодексу України та призначити покарання за сукупністю вироків, вирішивши питання про приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком. 
Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інтонації при прийнятні рішення не врахував що ОСОБА_16 , будучи неодноразово судимим за вчинення корисливих злочинів проти власності, на шлях виправлення не став та більш як 6 років переховувався від органу досудового розслідування, був оголошений в державний розшук в квітні 2019 року та затриманий на виконання ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду про дозвіл на затримання аж у вересні 2025 року. 
Крім того колегія суддів бере до уваги, що у вироку суд першої інстанції належним чином не оцінив та не навів мотивів відхилення викладених висновків та рекомендацій у досудовій доповіді згідно якої вбачається висока ймовірність вчинення ОСОБА_18 повторного кримінального правопорушення та середній рівень небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб, а виправлення ОСОБА_8 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства, у тому числі для окремих осіб. 
Згідно з ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України необхідність застосування більш суворого покарання є однією із підстав для скасування судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку.
На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що вирок суду в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання необхідно скасувати з постановленням в цій частині нового вироку.
Враховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінального правопорушення, обставини його вчинення, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів проти власності, на шлях виправлення не став, більш як 6 років переховувався від органу досудового розслідування, був оголошений в державний розшук в квітні 2019 року, наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, колегія суддів вважає за необхідне призначити покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на 3 роки. 
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, частково приєднати до покарання, призначеного вказаним вироком, частину невідбутого покарання за вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 березня 2016 року і остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення волі.
Саме таке покарання, на думку колегії суддів, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими громадянами, у зв`язку із чим апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, а вирок суду першої інстанції - скасувати в частині призначеного обвинуваченому покарання, з постановленням в цій частині нового вироку. 

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 405, 407, 414, 420 КПК України,

УХВАЛИЛА:

 
Апеляційну скаргу прокурора окружної прокуратури міста Івано-Франківська Івано-Франківської області ОСОБА_7 – задовольнити частково.
Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2026 року щодо ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185 КК України в частині призначення покарання - скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.
Визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначити його покарання у виді позбавлення волі на 3 (трьох) роки. 
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, частково приєднати до покарання, призначеного вказаним вироком, частину невідбутого покарання за вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 березня 2016 року і остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді 3 (трьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.
В решті вирок залишити без змін. 
Строк відбування покарання рахувати з часу затримання в порядку виконання вироку.
Цей вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.
Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді          ОСОБА_3 

ОСОБА_4 

ОСОБА_5