ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" березня 2026 р. Справа№ 911/1688/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Гаврилюка О.М.
суддів: Майданевича А.Г. 
Ткаченка Б.О. 

секретар судового засідання Ніконенко Є.С.
за участю представників сторін згідно із протоколом судового засідання
від позивача: Гризодуб Я.Д. (поза межами приміщення суду);
від відповідача: Зарубінський О.О. (в залі суду);
Круглов С.С. (в залі суду);

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Петропавлівське»
на рішення Господарського суду Київської області від 14.10.2025, повний текст складено 30.12.2025
у справі № 911/1688/25 (суддя Подоляк Ю.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Петропавлівське»
до Приватного закладу вищої освіти «Київський міжнародний університет»
про визнання недійсною односторонньої відмови від договору купівлі-продажу майнових прав

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду 
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Петропавлівське» до Приватного закладу вищої освіти «Київський міжнародний університет» про визнання недійсним односторонній правочин відмову Приватного закладу вищої освіти «Київський міжнародний Університет» від договору № 001/12/кнс купівлі-продажу майнових прав, укладеного ним 06.06.2012 з ТОВ «Петропавлівське», яка оформлена листом від 19.09.2023 № 163.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу майнових прав від 06.06.2012 № 001/12/кнс, предметом якого були майнові права на об`єкт нерухомого майна - каналізаційну насосну станцію. 19.09.2023 відповідач направив лист про одностороннє розірвання договору на підставі п. 11.4 договору, не зазначивши конкретної підстави з п. 11.3, яка б могла обґрунтувати таку відмову.
Позивач вважає, що одностороннє розірвання договору відбулося за відсутності передбачених договором або законом підстав, що суперечить положенням ст. 651 ЦК України, у зв`язку з чим, просить суд визнати такий односторонній правочин - відмову від договору, оформлену листом від 19.09.2023 № 163, недійсним.
Рішенням Господарського суду Київської області від 14.10.2025 у справі № 911/1688/25 в позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Петропавлівське» до Приватного закладу вищої освіти «Київський міжнародний університет» про визнання недійсним односторонній правочин відмову Приватного закладу вищої освіти «Київський міжнародний Університет» від договору № 001/12/кнс купівлі-продажу майнових прав, укладеного ним 06.06.2012 з ТОВ «Петропавлівське», яка оформлена листом від 19.09.2023 № 163 відмовлено повністю.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Петропавлівське» звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Київської області від 14.10.2025 у справі № 911/1688/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «Петропавлівське» в повному обсязі: визнати недійним односторонній правочин - відмову Приватного закладу вищої освіти «Київський міжнародний Університет» від договору № 001/12/кнс купівлі- продажу майнових прав, укладеного ним 06.06.2012 з ТОВ «Петропавлівське», яка оформлена листом № 163 від 19.09.2023; перерозподілити судові витрати, понесені позивачем в суді першої інстанції, та розподілити ті, що були понесені в суді апеляційної інстанції.
Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами. 
Скаржник вказує на те, що учасники даної справи визнають ту обставину (процесуальні заяви сторін не містять жодних заперечень щодо цього), що загальна вартість майнових прав, які було передано відповідачем позивачу за договором, була символічною - становила всього 100,00 грн. Ця сума є очевидно помірною для позивача і він сплатив би її одразу після отримання від відповідача відповідної вимоги, не чекаючи спливу 7-денного строку.
На думку скаржника, в контексті цієї справи суперечлива поведінка відповідача полягає в тому, що з 06.06.2012 до 18.09.2023 (тобто понад 11 років) він ані направляв вимог про необхідність проведення оплати за договором №001/12/кнс від 06.06.2012 (що свідчить про відсутність у нього інтересу до отримання погодженої сторонами символічної суми в 100,00 грн в якості оплати за відчужені майнові права), ані ініціював судовий розгляд щодо стягнення цієї суми чи розірвання договору. Така поведінка відповідача, яка полягає у тривалому ігноруванні ним відсутності оплати з наступним використанням цієї обставини як підстави для односторонньої відмови від договору, поєднаної з твердженням про те, що позивач порушив строк оплати, який до того ж не був однозначно та в доступній формі визначений в договорі, є явно недобросовісною, нечесною та шкідливою для позивача, який обґрунтовано розраховував на порядність відповідача і вважав, що отримання плати за майнові права в сумі 100,00 грн не цікавить відповідача з огляду на дійний зміст домовленостей власників та керівників сторін (детальніше про це - в позовній заяві та в розділі ІІІ цієї апеляційної скарги).
Скаржник вважає, що відсутність чіткого визначення строку виконання зобов`язання покупця з оплати отриманого товару дозволяє стверджувати про застосовність статті 530 ЦК України, яка регулює випадки, коли строк (термін) виконання зобов`язання не встановлений (або визначений моментом пред`явлення вимоги). При цьому норма ч. 1 ст. 692 у жодному разі не конкурує з нормою ст. 530 ЦК України, а доповнюється нею. Перша норма визначає загальну послідовність (оплата після прийняття), але не дає відповіді на питання, коли саме має відбутися така оплата (одразу, через день, місяць чи пізніше). Саме для таких випадків ч. 2 ст. 530 ЦК України передбачає: якщо строк не встановлений, кредитор (продавець) може вимагати виконання в будь який час, а боржник (покупець) зобов`язаний виконати обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає з договору або актів законодавства. Оскільки ст. 692 ЦК України не містить вказівки на «негайне» виконання, застосовується семиденний строк з моменту вимоги. Оскільки ч. 1 ст. 692 ЦК України не встановлює строку виконання покупцем свого обов`язку з оплати отриманого товару, а відсилає до договору, то у випадку відсутності і там чітко визначеного строку виконання зобов`язання, він визначається саме моментом пред`явлення вимоги: продавець може вимагати оплати в будь-який час після прийняття товару покупцем, а покупець зобов`язаний оплатити протягом 7 днів від дня отримання такої вимоги (ч. 2 ст. 530 ЦК України). Це забезпечує баланс інтересів сторін правовідносин: покупець має час для акумуляції коштів, а продавець - право на своєчасну оплату без необґрунтованої негайності (подекуди саме продавець зацікавлений в отриманні коштів не негайно, а з деякою затримкою, особливо наприкінці звітного періоду, коли розбалансованість бюджету може призвести до небажаного завищення податкових зобов`язань) та невиправданої затримки. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається зокрема неправильне тлумачення закону. Відтак, витлумачивши норму ч. 1 ст. 692 ЦК України таким чином, як про це зазначено в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції припустився помилки, яка має бути виправлена судом апеляційної інстанції.
Скаржник вказує на те, що право на відмову від договору купівлі-продажу виникає у продавця і може бути ним реалізовано виключно у випадку відмови покупця прийняти та оплатити товар. Між тим, судом першої інстанції було встановлено, що позивач не відмовлявся від прийняття товару, оскільки між сторонами 06.06.2012 був підписаний акт приймання-передачі майнових прав. Оскільки ж покупець від прийняття товару не відмовлявся, відповідач мав право лише вимагати оплати товару (тут і мав спрацювати запобіжник від недобросовісних дій відповідача, про який зазначено вище, у вигляді символічності ціни продажу), а відмовлятися від договору - ні.
На переконання скаржника, договором №001/12/кнс купівлі-продажу майнових прав від 06.06.2012 сторони фактично оформили інші правовідносини, а саме міни. Ці особливості обставин укладення договору купівлі-продажу і пояснюють символічність ціни продажу майнових прав на КНС у 100,00 грн. Водночас витрати, які поніс відповідач на спорудження КНС склали щонайменше 859 330,00 грн на оплату будівельних робіт (зазначена обставина встановлена у постанові Північного реляційного господарського суду від 02.04.2025 у справі № 911/657/24, копія якої долучена відповідачем до пояснень від 20.08.2025) та 492 600,66 грн на закупівлю технологічного обладнання (зазначена обставина визнана відповідачем у позовній заяві у справі № 911/657/24, копія якої була долучена позивачем до позову). І саме цим (ставленням позивача до спірного правочину як засобу оформлення домовленостей між власниками та керівниками сторін) пояснюється відсутність оплати. З іншого боку, символічність ціни договору мала, на думку позивача, виконувати ще й функцію запобіжника: у випадку зміни власника чи керівника відповідача та можливої зміни у зв`язку із цим позиції щодо природи домовленостей, внаслідок чого до позивача могла бути пред`явлена вимога, сплата такої ціни не становила б для позивача жодного тягаря.
Скаржник зазначає, що розумними та добросовісними діями щодо відмови від договору, який був порушений, на думку постраждалої сторони, іншою його стороною, вони можуть вважатися, якщо вчинені саме на захист свого цивільного права або інтересу - і у строк, який не перевищує принаймні загального строку позовної давності.
Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вказав на те, що загальні положення ч. 2 ст. 530 ЦК України не можуть бути застосовані в даному випадку до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов`язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу, чітко встановлений спеціальною нормою права ст. 692 ЦК України , відповідно до якої покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Оскільки інший строк оплати товару сторонами у видаткових накладних встановлений не був, то відповідач мав розрахуватись з позивачем після отримання товару, отже, якщо позивач і відповідач не визначили строк оплати майнових по договору № 001/12/кнс від 06.06.2012, як вони самі і передбачили - застосовується норми чинного законодавства. В даному випадку має застосовуватись ст. 692 ЦК України, яка передбачає негайне виконання оплати майнових прав після їх передачі. Посилання позивача на те, що умова договору № 001/12/кнс від 06.06.2012 р. про оплату майнових прав є нечіткою та неясною не повинна прийматись судом до уваги, оскільки сторони чітко визначили в п. 13.7 договору, що всі неврегульовані питання в договорі, регулюються за допомогою законодавства.
Відповідач зазначає, що фактичні обставини справи доводять суперечливу та недобросовісну поведінку саме позивача, так як акт приймання-передачі прав підписав відповідач, а кошти за них не сплатив вже позивач. І в наслідок невиконання зобов`язань з боку позивача, відповідач і припинив дію договору № 001/12/кнс від 06.06.2012. відповідно до ст. 651 ЦК України, відповідач може вчинити одностороннє розірвання договору у разі порушення його прав позивачем, це передбачено і п. 11.3 договору № 001/12/кнс від 06.06.2012, а передбачене ч. 3 ст. 692 ЦК України право на вимогу оплати товару, є лише одним із прав позивача, а не імперативним (єдиним) правом.
Відповідач, щодо доводів скаржника про те, що договором №001/12/кнс купівлі-продажу майнових прав від 06.06.2012 сторони фактично оформили інші правовідносини, а саме міни. Ці особливості обставин укладення договору купівлі-продажу і пояснюють символічність ціни продажу майнових прав на КНС у 100,00 грн та про складності добудови водогону та системи водовідведення задля їх відповідності будівельним стандартам і нормам протипожежної безпеки, зазначив про те, що жодної з перелічених вище обставин позивач не зазначав в суді першої інстанції. Відповідачу про наведені вище обставини також нічого не відомо. Жодних доказів про те, що між сторонами укладались якісь договори міни або якісь інші договори по відношенню до КНС, крім договору № 001/12/кнс від 06.06.2012, позивач не надав.
Відповідач зазначає про те, що твердження ж позивача про необхідність відповідачу розірвати договір № 001/12/кнс від 06.06.2012 р. протягом строку позовної давності не обгрунтована жодним нормативно-правовим актом. Позовна давність, як раз і має таку назву та зміст, які відображають саме право на звернення з позовом до суду, а не право на розірвання договору.
Також відповідач вказав на те, що свої судові витрати (правничу допомогу) ТОВ «Петропавлівське» оцінило в 40 000,00 грн. В якості обґрунтування їх розміру подало до суду першої інстанції копію додаткового договору № 2 від 12.05.2025 р. та копію рахунку № 7 від 12.05.2025, однак, з додаткового договору № 2 від 12.05.2025 не вбачається, з чого саме складається правова допомога, її обсяг та запланований час її надання. Не видно в кількох судових засіданнях планує приймати участь заявник.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 911/1688/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Петропавлівське» на рішення Господарського суду Київської області від 14.10.2025 у справі № 911/1688/25. Призначено справу № 911/1688/25 до розгляду у судовому засіданні 17.02.2026.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2026 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Петропавлівське» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2026, у зв`язку із участю судді Суліма В.В. у вебінарі НШСУ 17.02.2026, який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2026, для розгляду справи № 911/1688/25 визначено колегію суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2026 прийнято справу № 911/1688/25 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.
У судовому засіданні 17.02.2026 колегія суддів розпочала розгляд справи № 911/1688/25, однак, під час фіксації судового засідання відбувся збій в роботі системи «Електронний суд», що в свою чергу призвело до неможливості проведення технічної фіксації судових засідань.
На підставі ст. 202, 216 ГПК України, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2026 оголошено перерву у розгляді справи № 911/1688/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Петропавлівське» на рішення Господарського суду Київської області від 14.10.2025 до 10.03.2026.
Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 911/1688/25 розглядалась протягом розумного строку.
Явка учасників справи та позиція учасників справи 
Представник позивача у судовому засіданні 10.03.2026 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 у справі № 911/1688/25 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Представники відповідача у судовому засіданні 10.03.2026 заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 у справі № 911/1688/25 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як вбачається із матеріалів справи, між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу майнових прав від 06.06.2012 № 001/12/кнс (далі - договір), відповідно до умов якого відповідач, за договором продавець, продає, а позивач, за договором покупець, купує майнові права на об`єкт нерухомості у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлі-продаж (п. 1.1 договору).
У п. 1.2 договору сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є нежитлова будівлю - Каналізаційно насосна станція (далі - КНС) в об`єкті капітального будівництва (реконструкції) «Офісно-лабораторного комплексу з гуртожитком» за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Соборна, 18-А.
Згідно з п. 1.3 договору КНС є одноповерхова нежитлова будівля загальною площею 20,2 м2, яка фактично знаходиться по вул. Гагаріна у с. Петропавлівська Борщагівка, Києво-Святошинського району, Київської області та відноситься до інженерних будівель об`єкту капітальної реконструкції «Офісно-лабораторного комплексу з гуртожитком».
Майнові права на об`єкт нерухомості за цим договором передаються відповідачем позивачу шляхом підписання Акту. Акт підписується сторонами не пізніше 10 робочих днів з дати настання останньої з таких подій: здійснення покупцем оплати 100% вартості майнових прав, введення об`єкту капітального будівництва в експлуатацію та здійснення розрахунків (п. 2.2 договору).
Відповідно до п. 2.3 договору право власності на майнові права переходить від відповідача до позивача після підписання Акту, для підписання якого та отримання інших документів позивач має з`явитися до відповідача на протязі тридцяти днів з моменту отримання відповідного повідомлення.
Пунктами 3.1, 3.2, 3.6 договору визначено, що вартість майнових прав на об`єкт нерухомості за 1 кв.м складає 4,95 грн, у тому числі ПДВ. Загальна вартість майнових прав, що передаються відповідачем позивачу за даним договором складає 100,00 грн. Дана сума є остаточною і може бути змінена лише у випадках, передбачених договором або законодавством України. Відповідач закріплює за позивачем об`єкт нерухомості за умови оплати не менше 100% договірної ціни.
Пунктом 7.1 договору позивач зобов`язався здійснити сплату договірної ціни в порядку та на умовах, передбачених даним договором.
Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за договором, якщо він не буде припинений раніше у відповідності до положень цього договору та чинного законодавства України (п. 11.1 договору).
Пунктом 11.3 договору передбачено, що відповідач має право розірвати договір в односторонньому порядку, наслідком чого є його припинення, у таких випадках: відмова перерахувати та/або невчасне перерахування позивачем коштів; порушення позивачем строків оплати майнових прав більш ніж на 30 календарних днів; в разі якщо після отримання позивачем повідомлення про необхідність з`явитися для оформлення акту, позивач не з`явився та/або не підписує акт.
Відповідно до п. 11.4 договору одностороннє рішення відповідача про розірвання договору оформлюється у формі письмового повідомлення про припинення дії даного договору, яке направляється позивачу. Договір є розірваний на десятий день з моменту відправлення повідомлення. Після розірвання договору в односторонньому порядку відповідач вважатиметься вільним від зобов`язань щодо відчуження майнових прав на Об`єкт нерухомості позивачу і має право розпоряджатися майновими правами на об`єкт нерухомості на свій розсуд.
Позивач в позовній заяві зазначає, що між сторонами у справі було підписано акт приймання-передачі майнових прав від 06.06.2012.
19.09.2023 листом за № 163 Приватний заклад вищої освіти «Київський міжнародний університет» повідомив ТОВ «Петропавлівське» про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 06.06.2012 № 001/12/кнс, з посиланням на п. 11.3, 11.4 договору.
ТОВ «Петропавлівське» вважає, що одностороннє розірвання договору відбулося за відсутності передбачених договором або законом підстав, що суперечить положенням ст. 651 ЦК України, позаяк, відповідач не зазначив підставу для прийнятого ним рішення про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 001/12/кнс від 06.06.2012 в односторонньому порядку, яка передбачена п. 11.3 договору (відмова перерахувати кошти або порушення строків оплати більш ніж на 30 календарних днів), у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом та просить визнати такий односторонній правочин - відмову від договору, оформлену листом від 19.09.2023 № 163, недійсним.
Позивач зазначає, що він ніколи не відмовлявся від виконання свого обов`язку з оплати передбаченої договором ціни (100 грн). Вимога про сплату ціни купівлі у розмірі 100 грн була би виконана позивачем за першої вимоги відповідача, однак такої вимоги відповідач не заявляв ані безпосередньо після укладення договору в 2012 році, ані в 2023 році, коли він відмовлявся від нього. Відсутність такої вимоги упродовж 11 років була зумовлена існуючим на момент укладення договору від 06.06.2012 змістом домовленостей між бенефіціарними власниками сторін щодо порядку підключення офісно-лабораторного комплексу, який тоді будувався, до інженерних мереж з водопостачання та водовідведення. Але і формально позивач не допускав прострочення сплати ціни купівлі більше ніж на 30 календарних днів, тобто не вчиняв того порушення, з яким умови укладеного між сторонами договору пов`язують виникнення у відповідача права на односторонньому відмову від нього. Так пунктом 11.3 договору дійсно передбачено, що відповідач має право відмовитись від договору у випадку порушення позивачеми строку оплати більше ніж на 30 календарних днів...». Відповідно ж до 7.1 договору позивач зобов`язаний здійснити сплату договірної ціни в порядку та на умовах, передбачених цим договором. Проте у який саме строк позивач повинен внести оплату за товар, у договорі не вказано, що зумовлює застосування до правовідносин між сторонами в цій частині положення ч. 2 ст. 530 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору).
Відповідач заперечує проти вказаних позовних вимог з підстав, того, що скориставшись своїм правом на відмову від договору, університет припинив в односторонньому порядку дію договору шляхом направлення позивачу листа про одностороннє розірвання договору, у зв`язку з нездійсненням позивачем оплати переданих майнових прав за договором.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч. 2 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
Частиною 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Як вже зазначалось, сторони визначили у договорі, що позивач зобов`язався здійснити сплату договірної ціни в порядку та на умовах, передбачених даним договором.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського сдуу першої інстанції про те, що оскільки договором не встановлений конкретний строк для здійснити сплати договірної ціни, то в силу положень ч. 1 статті 692 ЦК України строк оплати настає у позивача з моменту поставки товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.
Водночас, як вбачається із матеріалів справи, факт отримання майнових прав на об`єкт нерухомості 06.06.2012 позивачем не заперечується, про що він зазначає в позовній заяві вказуючи, що між сторонами у справі було підписано акт приймання-передачі майнових прав від 06.06.2012.
Так, відповідно до положень ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, таким чином, позивач з наступного дня після отримання майнових прав та підписання акта приймання-передачі майнових прав від 06.06.2012 зобов`язаний був оплатити їх вартість визначену договором.
Колегія суддів апеляційної інстанції також погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що підстави, які зумовлюють застосування до правовідносин між сторонами в цій частині положення ч. 2 ст. 530 ЦК України, відсутні, оскільки правовідносини купівлі-продажу майнових прав врегульовані положеннями про купівлю-продаж, які є спеціальними для даного виду правовідносин. Положення ст. 530 ЦК України є загальними та застосовують до правовідносин, які не врегульовані спеціальними для певного виду положеннями.
Як вже зазначалось, п. 1.1 договору сторони погодили умову про те, що відповідач продає, а позивач купує майнові права на об`єкт нерухомості у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлі-продаж.
Як вбачається із матеріалів справи та не спростовано позивачем, останній свого обов`язку щодо оплати вартості отриманих майнових прав за договором у визначеному ним розмірі та у строк, визначений ч. 1 ст. 692 ЦК України, не виконано, при цьому, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів виконання своїх зобов`язань за договором щодо сплати коштів за отримані майнові права на об`єкт нерухомості.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із п. 1 ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Пунктом 11.3 договору сторони погодили умови передбачено, що відповідач має право розірвати договір в односторонньому порядку, наслідком чого є його припинення, у таких випадках: відмова перерахувати та/або невчасне перерахування позивачем коштів; порушення позивачем строків оплати майнових прав більш ніж на 30 календарних днів; в разі якщо після отримання позивачем повідомлення про необхідність з`явитися для оформлення акту, позивач не з`явився та/або не підписує акт.
Відповідач не отримавши кошти від позивача за продані майнові права на об`єкт нерухомості у вищезазначений строк, скористався своїм правом на одностороннє розірвання договору повідомивши 19.09.2023 листом за № 163 ТОВ «Петропавлівське» про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 06.06.2012 № 001/12/кнс.
За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (ч. 3 ст. 202 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 5 ст. 202 ЦК України, до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції, з огляду на наявні матеріали справи, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено наявності тих обставин, з якими закон пов`язує визнання спірного одностороннього правочину - відмову Приватного закладу вищої освіти «Київський міжнародний Університет» від договору № 001/12/кнс купівлі-продажу майнових прав, укладеного ним 06.06.2012 з ТОВ «Петропавлівське», який оформлений листом від 19.09.2023 № 163, недійсним, в зв`язку з чим позовні вимоги є безпідставними, недоведеними та необґрунтованими.
Доводи позивача про те, що відповідачем не зазначено конкретної підстави в повідомленні про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 06.06.2012 № 001/12/кнс за п. 11.3 договору, оцінюються колегією суддів критично, оскільки зазначена обставина не є такою, з якою закон пов`язує визнання спірного одностороннього правочину недійсним, при цьому, відповідач в повідомленні про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав, за наявності неоплаченого позивачем товару та прострочення його оплати більше ніж на 30 календарних днів, як на підставу розірвання договору, послався на п. 11.3 договору, яким передбачено право відповідача розірвати договір в односторонньому порядку, зокрема, у випадку відмови перерахувати та/або невчасне перерахування позивачем коштів; порушення позивачем строків оплати майнових прав більш ніж на 30 календарних днів.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним односторонній правочин - відмову Приватного закладу вищої освіти «Київський міжнародний Університет» від договору № 001/12/кнс купівлі-продажу майнових прав, укладеного ним 06.06.2012 з ТОВ «Петропавлівське», яка оформлена листом від 19.09.2023 № 163, у зв`язку із чим, підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду Київської області від 14.10.2025 у справі № 911/1688/25, відсутні.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.
Доводи скаржника про те, що за договором №001/12/кнс купівлі-продажу майнових прав від 06.06.2012 сторони фактично оформили інші правовідносини, а саме міни, є необґрунтованими та не підтверджені жодними доказами.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують відсутність оплати за договором, тобто порушення його умов, у зв`язку із чим відповідач скористався своїм правом, передбаченим умовами договору, погодженими обома сторонами.
Доводи скаржника про те, що оплати не становила для позивача жодного тягаря також не спростовують факту відсутності такої оплати.
Посилання скаржника на позовну давність оцінюється колегією суддів апеляційної інстанції критично, оскільки за своїм змістом позовна давність стосується звернення до суду із позовом, а не розірвання договору.
Доводи скаржника про те, що стаття 692 ЦК України не містить вказівки на «негайне» виконання, тому застосовується семиденний строк з моменту вимоги, а сама стаття не встановлює строку виконання покупцем свого обов`язку з оплати отриманого товару, а відсилає до договору, тому у випадку відсутності і там чітко визначеного строку виконання зобов`язання, він визначається саме моментом пред`явлення вимоги, спростовуються змістом статті 692 ЦК України, оскільки ч. 1 ст. 692 ЦК України передбачено обов`язок покупця оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, враховуючи викладене вище, дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду Київської області від 14.10.2025 у справі № 911/1688/25, наведене місцевим судом мотивування є достатнім для обґрунтування свого рішення за аргументами та доказами, які наявні у матеріалах справи. При цьому, рівень деталізації судом своїх доводів в будь-якому разі не призвів до неправильного вирішення справи, тому підстави для скасування рішення Господарського суду Київської області від 14.10.2025 у справі № 911/1688/25, відсутні.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає доводи скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі необґрунтованими, такими, що спростовуються матеріалами справи та не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.
Враховуючи викладене, доводи скаржника, викладені у апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення та не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду Київської області від 14.10.2025 у справі № 911/1688/25.
З приводу решти доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, що такі аргументи враховані апеляційним судом, при цьому оскаржуване рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Хаджинастасиу проти Греції»).
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.
Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Петропавлівське» на рішення Господарського суду Київської області від 14.10.2025 у справі № 911/1688/25 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду Київської області від 14.10.2025 у справі № 911/1688/25 слід залишити без змін.
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284, Північний апеляційний господарський суд, -
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Петропавлівське» на рішення Господарського суду Київської області від 14.10.2025 у справі № 911/1688/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 14.10.2025 у справі № 911/1688/25 залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Справу № 911/1688/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Текст постанови складено та підписано 04.05.2026.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк 

Судді А.Г. Майданевич

Б.О. Ткаченко