Номер провадження: 22-ц/813/2515/26 
Справа № 523/13108/24
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ленець Олег Васильович, на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2024 року, ухваленого під головуванням судді Аліної С.С., повний текст рішення складений 21 листопада 2024 року,у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
в с т а н о в и в:
У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі по тексту – ТОВ «Діджи Фінанс») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи заявлені вимоги тим, що між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» (далі по тексту – ПАТ «Банк Михайлівський») та ОСОБА_1 укладено угоду № 200510407 щодо кредитування, відповідно до умов якої позичальнику надано у користування кредитні кошти у розмірі 10200,0 грн., зі встановленим строком користування з 20.04.2016 року по 20.05.2017 року.
20.07.2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7_БМ від 20.07.2020 року, укладеному за результатами публічних торгів лоту № GL16N618071 проведеного 15.06.2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року у справі № 910/11298/16 відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський». До позовної заяви надано витяг з додатку 1 до договору від 15.06.2020 року №7_БМ про відступлення прав вимоги, який мав місце станом на дату укладання договору із зазначенням, окрім іншого, суми заборгованості.
З огляду на викладене, враховуючи не виконання відповідачем належним чином своїх зобов`язань по поверненню кредиту, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором № 200510407 від 20.04.2016 року у загальному розмірі 38284,92 грн., яка складається з суми заборгованості – 25627,90 грн., суми інфляційних втрат – 10351,58 грн., 3 % річних – 2305,44 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат.
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21.11.2024 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20.10.2025 року у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ленець О.В., подано апеляційну скаргу, в якій просить суд оскаржуване заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що надана позивачем заява (оферта) лише встановлює можливий кредитний ліміт, однак не вказує на конкретну суму кредитних коштів, які дійсно видані відповідачу. Належними доказами в даному випадку, на думку скаржника, можуть бути заява про видачу готівки, меморіальні ордери на видачу коштів, виписки про рух коштів по рахунку, заяви про переказ готівки тощо, однак позивачем жодних із перелічених документів не надано, з огляду на що без встановлення реальної суми видачі кредиту не можливо здійснити підрахунки інших складових заборгованості.
Апеляційна скарга також мотивована відсутністю в матеріалах справи доказів набуття ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги за кредитним договором відповідача, в тому числі й за відсотками, оскільки у витягу з додатку № 1 до договору факторингу № 7_БМ від 20.07.2020 року зазначено суму 17222,46 грн. як заборгованість за доходами, проте такий вид заборгованості не є предметом спору в даній справі. Стосовно 3 % річних та інфляційних втрат скаржником зауважується, що на вказані нарахування з 24.02.2022 року наявна пряма заборона в ЦК України. 
Також стверджується, що застосування наслідків нікчемності договорів факторингу, результатом яких стала постанова Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року у справі № 910/11298/16 про зобов`язання ТОВ «ФК «Плеяда» та ТОВ «ФК «Фагор» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи отримані від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно договору факторингу від 19.05.2016 року № 1905, не може вважатись правовою підставою для повторного покладення на відповідача обов`язку по сплаті кредитної заборгованості. Скаржник стверджує, що виконував свої зобов`язання на користь ТОВ «ФК «Фагор», про що свідчать квитанції, які додані до заяви про перегляд заочного рішення, та отримував від ТОВ «ФК «Фагор» довідку про відсутність заборгованості.
Своїм правом передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України сторони не скористалися, відзив на адресу суду не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що банк, правонаступником якого є позивач, виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, в той же час відповідач порушив умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі та у визначений строк.
Нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Однак, із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується та з огляду на наведені скаржником доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Положення ч. 1 ст. 205 ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України).
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (ст. 1078 ЦК України).
Згідно ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
За змістом ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою.
У пункті 5 ч. 1 ст. 1 Закону зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону № 2664-III, за змістом ч. 1 ст. 6 якого передбачено, що договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.
Відповідно до п. 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06.02.2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).
Відповідно, за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).
При цьому, як зазначено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16 така плата за надану фактором послугу може бути встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.
Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажом останньому (ч. 1 ст. 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом ч. 2 ст. 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.
Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.
Як вбачається з матеріалів справи, 20.04.2016 року ОСОБА_1 підписано заяву (оферту) № 200510407, згідно змісту якої останній звернувся до ПАТ «Банк Михайлівський» з метою укладення договору про надання та використання платіжної картки, в рамках якого: відкрити на його ім`я поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватися з використанням електронного платіжного засобу, що призначений для зарахування заробітної плати, соціальних та інших виплат; для здійснення операцій за рахунком картки, сума яких перевищує залишок грошових коштів на рахунку картки, встановити кредитний ліміт в межах якого має право здійснювати операції з використанням картки тощо. До заяви (оферти) № 200510407 долучено заяву про відкриття поточного рахунку та картка зі зразками підписів.
Згідно наявної в матеріалах справи розписки ОСОБА_2 20.04.2016 року отримав платіжну картку НОМЕР_1 на підставі підписаної заяви (оферти) № 200510407 (а.с. 28).
Тобто, з наведеного вбачається, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг та отримав банківську картку.
20.07.2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7_БМ від 20.07.2020 року, укладеному за результатами публічних торгів лоту № GL16N618071 проведеного 15.06.2020 року, що також підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року у справі № 910/11298/16 відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський».
На підтвердження наведеного, а саме переходу права вимоги до ТОВ «Діджи Фінанс» до матеріалів справи також долучено витяг з додатку № 1 до договору факторингу № 7_БМ від 20.07.2020 року, в якому наявні відомості щодо боржника – ОСОБА_1 , РНОКПП останнього, номер кредитного договору, дата відкриття, сума наданого кредиту та розмір наявної заборгованості, а також платіжне доручення № 25 від 09.07.2020 року про сплату позивачем на користь ПАТ «Банк Михайлівський» грошових коштів за придбання на публічних торгах лоту № GL16N618071 проведеного 15.06.2020 року.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги в частині відсутності в матеріалах справи підтвердження факту набуття ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги за кредитним договором відповідача є необґрунтованими. 
Доводи апеляційної скарги щодо виконання своїх зобов`язань на користь ТОВ «ФК «Фагор» (якому відступлено право вимоги від ТОВ «ФК «Плеяда», а ТОВ «ФК «Плеяда» від ПАТ «Банк Михайлівський») та отримання від ТОВ «ФК «Фагор» довідку про відсутність заборгованості також відхиляються апеляційним судом, оскільки будь-якими належними та достатніми доказами в розумінні положень ст.ст. 76, 77 ЦПК України наведені посилання не підтверджені. З огляду на наведене, за відсутності будь-якого документального підтвердження, твердження скаржника щодо повторного покладення на нього обов`язку по сплаті кредитної заборгованості у зв`язку із ухваленням постанови Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року у справі № 910/11298/16, є безпідставними та також відхиляються апеляційним судом.
При цьому, слід зауважити, що згідно змісту вищевказаної постанови Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року у справі № 910/11298/16, судом встановлено, що ТОВ «ФК «Плеяда» не набуло права вимоги за договором факторингу № 1905, відповідно, таке право і не було відступлено ТОВ «ФК «Фагор» за договором факторингу № 1 від 20.05.2016, у зв`язку з чим останній визнано недійсним. А тому, враховуючи наслідки недійсності правочину, передбачені ст. 215 Цивільного кодексу України, ТОВ «ФК «Фагор» зобов`язане передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно договору факторингу від 19.05.2016 року № 1905 та актів прийому-передачі до нього від 20.05.2016 року № 1 і № 2.
Стосовно посилань скаржника в частині відсутності в наданій позивачем заяві (оферті) зазначення конкретної суми кредитних коштів, відсутність виписки по рахунку тощо, та як наслідок не можливість здійснити підрахунки інших складових заборгованості, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно змісту заяви (оферти) № 200510407 сторонами обумовлено розмір максимального кредитного ліміту – 50000,0 грн., а також що на дату укладення договору про картку доступний розмір кредитного ліміту для безпосереднього використання клієнтом становить 10000,0 грн. (а.с. 17). Також вказана заява містить обумовлення сторонами розміру максимальної ставки по ліміту – 58,8% та реальну процентну ставку по кредиту – 90,02 %, проти за умови, що кошти будуть використовуватись в повному обсязі максимального кредитного ліміту протягом всього строку його можливої дії).
Також матеріали справи містять анкету № 2700955, яка містить всю необхідну інформації щодо клієнта – ОСОБА_1 , підписану останнім 20.04.2016 року.
Натомість, колегія суддів вважає за необхідне зауважити щодо помилковості висновків суду першої інстанції в частині тверджень щодо надання банком відповідачу у користування кредитні кошти в розмірі 10200,0 грн., з встановленим строком користування з 20.04.2016 року по 20.05.2017 року, оскільки наявна в матеріалах справи заява (оферта) № 200510407 містить відомості щодо максимально допустимого розміру кредитного ліміту та можливого безпосередньо на момент відкриття рахунку, однак будь-яких відомостей щодо обумовлення сторонами безпосередньо розміру кредитного ліміту, який в подальшому після відкриття рахунку та отримання банківської картки, було надано клієнту для використання, вказана заява анкета не містить. 
Інші надані позивачем документи підтвердження заявленого позивачем розміру кредитного ліміту до стягнення також не містять, що в свою чергу свідчить про обґрунтованість доводів апеляційної скарги в даній частині.
Окрім наведено, в матеріалах справи в тому числі й не міститься відомостей щодо обумовлення сторонами розміру процентів, які нараховуватимуться за користування наданими кредитними коштами у вигляді встановленого на картку кредитного ліміту. Вищевказана заява (оферта) та інші надані позивачем докази містять інформацію виключно про максимальний розмір процентної ставки та умови кредитування з огляду на максимально дозволений розмір кредитного ліміту, що становить 50000,0 грн., проте визначення розміру процентної ставки безпосередньо за користування наданим кредитом в матеріалах справи не міститься.
Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що позивачем на підтвердження заявленого розміру заборгованості надано витяг з реєстру боржників якому наведено номер кредитного договору, строк дії та розмір заборгованості за тілом і процентами. Будь-яких інших доказів на підтвердження заявленого розміру заборгованості позивачем не надано.
У постанові від 22.04.2024 року у справі № 559/1622/19 Верховний Суд зазначив, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». 
Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 42 розділу III Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.
Необхідність дослідження саме первинних документів в справах щодо стягнення кредитної заборгованості знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду України від 30.01.2018 року в справі №161/16891/15-ц.
Належного розрахунку заборгованості чи виписки по рахунку відповідача ТОВ «Діджи Фінанс» до матеріалів справи не долучено.
У постанові від 24.10.2019 року по справі № 357/2127/18 Верховним Судом зауважено, що Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (далі - Положення № 254), визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов`язкові реквізити. Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій. До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України. Пунктом 5.1 глави 5 Положення № 254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується у регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) з особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка. Отже, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що виписки з особового рахунка клієнта банку можуть слугувати як документи, що підтверджують фінансові операції;
Обов`язок доведення належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь банку покладається на позивача (постанова Верховного Суду від 12.04. 2023 року у справі № 569/15311/21).
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України).
З огляду на викладене, оскільки позивачем не долучено до матеріалів справи докази, які б в своїй сукупності підтверджували наведені в позові обставини справи, а саме щодо факту встановлення відповідачу кредитного ліміту, його розміру та обумовлення розміру процентів за користування таким, а також не надано належного розрахунку заборгованості або ж виписки по картковому рахунку на підтвердження заявленої заборгованості, колегія суддів вважає за необхідне зауважити щодо передчасних та помилкових висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.
Таким чином, зважаючи на вищевикладене, оскаржуване рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21.11.2024 року у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволені позовних вимог.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
З огляду на положення п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ленець Олег Васильович – задовольнити частково.
Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2024 року – скасувати. 
Ухвалити постанову, якою у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 05 травня 2026 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький 

______________________________________ С.М. Сегеда