П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2026 року м. Київ

Справа №761/7396/25
Апеляційне провадження №22-ц/824/5714/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яке діє в інтересах громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Юзькової О.Л., 12 вересня 2025 року у м. Київ,
у справі за позовом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яке діє в інтересах громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про забезпечення реалізації прав доступу до малолітньої дитини, 

В С Т А Н О В И В

У лютому 2025 року Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), яке діє в інтересах громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1  звернулося до суду з вищевказаним позовом, в якому просило:
1. Встановити спосіб спілкування позивача з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом надання дозволу на: 
- відвідування дитиною ОСОБА_3 батька - ОСОБА_4 за місцем його постійного проживання у Турецькій Республіці: АДРЕСА_1 , щорічно під час літніх канікул дочки протягом двох місяців; 
- відвідування ОСОБА_6 дитини ОСОБА_3 за місцем її постійного проживання в Україні, за присутності ОСОБА_2 : щорічно 10 днів, починаючи із ІНФОРМАЦІЯ_5 (дня народження ОСОБА_3 ) по 7 лютого включно; 
- відвідування ОСОБА_5 дитини ОСОБА_3 за місцем її постійного проживання в Україні, за присутності ОСОБА_2 : щорічно 15 днів під час шкільних канікул доньки (за виключенням літнього періоду, коли донька може перебувати з ОСОБА_6 на території Турецької Республіки); 
- спілкування ОСОБА_4 з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по узгодженому між позивачем та відповідачем номеру телефону та/ або за використання мережі Інтернет щотижня у вихідні: в суботу та неділю;
2. Зобов`язати відповідача ОСОБА_2 : 
- передавати дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 для щорічної двомісячної літньої подорожі дитини до Турецької Республіки; 
- надати інформацію про контактний номер телефону, за яким позивач ОСОБА_1 зможе телефонувати дитині та до якого прив`язано застосунки інтернет-зв`язку, зокрема Viber та/або WhatsAPP; 
- не чинити перешкод у спілкуванні ОСОБА_4 із дочкою по телефону та/або через Інтернет; 
- повідомити ОСОБА_6 адресу перебування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Україні для здійснення ним відвідин доньки у присутності відповідача; 
- надавати вільний доступ до дитини під час приїздів ОСОБА_6 в Україну.
Позовні вимоги мотивовані тим, що громадянин Турецької Республіки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у Турецькій Республіці (м. Кепез, Анталія). 
Батьки дитини одружилися 24 жовтня 2011 року в Турецькій Республіці, де в подальшому і проживали разом однією сім`єю. 
24 лютого 2016 року відповідач разом з дитиною виїхала з Турецької Республіки в Україну з метою відвідин своїх батьків (бабусі та дідуся дитини по материнській лінії). Через деякий час відповідач повідомила позивача, що у зв`язку зі станом здоров`я її батьків вона бажає затриматися в Україні. Позивач також не заперечував проти цього та підтримав таке рішення, дозволивши дружині залишитися з дитиною в Україні на довший від запланованого час. Однак, згодом позивач втратив зв`язок з дитиною та відповідачем, вона та її найближчі родичі змінили усі відомі позивачу адреси проживання та номери телефонів. 
З метою повернення малолітньої дитини ОСОБА_3 до Турецької Республіки 28 вересня 2017 року до Міністерства юстиції України, як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, надійшла зава позивача про сприяння поверненню малолітньої дитини ОСОБА_3 з України до Турецької Республіки. 
29 листопада 2019 року Печерський районний суд м. Києва ухвалив рішення, яким відмовив позивачеві в забезпеченні повернення малолітньої дитини ОСОБА_3 до Турецької Республіки. Дане рішення не було оскаржено в порядку апеляційного провадження. 
Враховуючи те, що з моменту виїзду дитини в Україну позивач через дії відповідача не мав змоги бачитися з дитиною та брати участь у її вихованні, 21 грудня 2022 року ним до Міністерства юстиції України на підставі Конвенції 1980 року через Центральний орган Турецької Республіки була подана заява про забезпечення реалізації прав доступу до дитини. 
У заяві позивач просить надати сприяння у встановленні між ним та дитиною особистого контакту на території України та Турецької Республіки, забезпечити проведення безперешкодних і регулярних дзвінків із донькою за використання мобільного зв`язку та відеодзвінків за допомогою засобів мережі Інтернет. 
Керуючись пунктами 19 та 20 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952, 04 серпня 2020 року Міністерство юстиції України через Відділ з питань міжнародного співробітництва Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернулося до ОСОБА_2 з метою роз`яснення положень Конвенції 1980 року, ознайомлення її з пропозиціями позивача щодо доступу до дитини та досягнення мирного вирішення питання щодо забезпечення реалізації прав позивача на спілкування з дитиною. Проте проведені Міністерством юстиції України заходи не вирішили питання в позасудовому порядку.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 вересня 2025 року позов Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яке діє в інтересах громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про забезпечення реалізації прав доступу до малолітньої дитини - задоволено частково. 
Визначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 порядок участі у спілкуванні та вихованні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом: безперешкодного спілкування з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 засобами телефонного та інтернет-зв`язку, з урахуванням режиму дня та стану здоров`я дитини; спілкування протягом одного тижня один раз на три місяці - у будні дні з 17 год 00 хв до 19 год 00 хв та у вихідні дні протягом чотирьох годин в період часу з 10 год 00 хв до 19 год 00 хв в присутності матері ОСОБА_2  в м. Києві на погодженій батьками території. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Рішення мотивоване тим що, аналіз норм Сімейного кодексу України дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Суд не погодився з пропозицією сторони позивача щодо зобов`язання відповідача відвідування дитиною ОСОБА_3 батька - ОСОБА_4 за місцем його постійного проживання у Турецькій Республіці, щорічно під час літніх канікул дочки протягом двох місяців, оскільки під час розгляду справи не було отримано відомостей щодо умов проживання позивача, створення відповідних умов для проживання неповнолітньої дитини, наявності у ОСОБА_4 коштів на її утримання та, зважаючи на спілкування батька і доньки різними мовами, та висновків суду необхідності такого спілкування в присутності матері дитини з метою дотримання інтересів неповнолітньої. Суд вважав за можливе покласти в основу рішення порядок участі ОСОБА_7 у спілкуванні та вихованні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 запропонований стороною відповідача, який на переконання суду не призведе до погіршення самопочуття дитини та її гармонійного стану та не спричинить негативних наслідків для дитини та навпаки, дозволить батьку налагодити психологічний контакт з донькою.

Не погодилось із рішенням суду першої інстанції Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), його представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначено, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні ключової вимоги про встановлення двомісячного літнього періоду перебування дитини з батьком у Туреччині, хоча така практика є звичною у справах із міжнародним елементом та прямо передбачена статтями 5 і 21 Конвенції 1980 року. 
В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що суд не врахував, що позивач проживає у Туреччині - країні звичного місця проживання дитини до 2016 року, і що перебування дитини в країні громадянства батька сприяє розвитку її ідентичності, що прямо передбачено статтями 7, 8 та 9 Конвенції ООН про права дитини.
Посилається на те, що рішення суду суперечить принципу збереження сімейних зв`язків та максимального забезпечення регулярного особистого спілкування дитини з обома батьками, який є базовим у національному та міжнародному праві. Суд фактично визнав існування мовного бар`єру та небажання дитини контактувати, однак неправильно тлумачив ці обставини як підставу для обмеження прав батька, хоча це, навпаки, є наслідком багаторічної ізоляції та має бути виправлено розширенням, а не мінімізацією контактів. При цьому суд не забезпечив участі фахівців, не призначив психологічної експертизи та не застосував заходів, які у світовій практиці використовуються для відновлення здорових батьківсько-дитячих відносин.
Звертає увагу, що суд не дав достатніх мотивів для відмови в праві на тимчасове переміщення дитини до країни проживання батька, не провівши належного ризик-аналізу. Конвенція та суміжні норми передбачають, що тимчасове переміщення є одним із інструментів реалізації права доступу, і обмеження такого права можливе лише за наявності конкретних і обґрунтованих підстав, пов`язаних із безпекою чи найкращими інтересами дитини. 
Крім того, у справі відсутні належні доказові висновки про наявність реальної загрози для життя, здоров`я або нормального розвитку дитини під час перебування з батьком у Туреччині. Суд не розглянув належним чином надані позивачем гарантії (зобов`язання повернути дитину, покриття витрат, місце проживання батька) і не зіставив ці гарантії з можливими ризиками, отже відмова не базувалася на пропорційному зважуванні інтересів.
Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неправильним застосуванням Конвенції 1980 року, яка покладає на державу обов`язок забезпечити ефективне і повноцінне здійснення прав доступу батька до дитини, включно з можливістю тимчасового переміщення її до країни його проживання, а суд натомість без належної мотивації необґрунтовано відхилив цю частину вимог, не дослідив реальних ризиків, не врахував наданих гарантій, проігнорував принцип максимального сприяння контактам, неправильно оцінив докази, фактично залишив ізоляцію батька від дитини незмінною та порушив фундаментальний принцип найкращих інтересів дитини, що включає підтримання стабільних, регулярних і глибоких стосунків з обома батьками.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Мельнікова І.Г. в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Зазначає, що рішення суду першої інстанції є вмотивованим, ухваленим з повним та всебічним з'ясуванням обставин справи. 

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України просить апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі. 

В судовому засіданні представник позивача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яке діє в інтересах громадянина Турецької Республіки ОСОБА_6 - ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Мельнікова І.Г. заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили відмовити в її задоволенні.
Представник третьої особи Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Тому неявка їх представника, згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 24 жовтня 2011 року, який був зареєстрований в управлінні з питань населення і громадянства м. Анталія, Туреччина, актовий запис № 2011/803. (а.с. 16,17)
Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 14-15)
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року шлюб між сторонами розірвано.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 3000 грн, але не менше 50% від суми прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, із здійсненням щорічної індексації, щомісячно, починаючи з 27 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 114-116)
29 листопада 2019 року Печерським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким відмовлено у позові Головного територіального управління юстиції у м. Києві в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про забезпечення повернення дитини до Турецької Республіки. (а.с.117-123) За даними Єдиного державного реєстру судових рішень вказане рішення суду першої інстанції в апеляційному та касаційному порядку не переглядалось.
У вказаному рішенні встановлено, що ОСОБА_3 з моменту народження і до 24 лютого 2016 року постійно проживала на території Турецької Республіки, а з 20 квітня 2017 року взята на облік внутрішньо переміщеної особи разом із матір`ю у квартирі АДРЕСА_2 , з квітня 2016 року дитина відвідує дошкільні заклади.
Відповідно до справи зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_11 є АДРЕСА_3 , що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 25 червня 2022 року та 26 червня 2022 року. (а.с. 105,107)
Довідка АТ «Укрсиббанк» № 58-2-01/377 від 16 квітня 2025 року свідчить про те, що ОСОБА_2 працює в товаристві на посаді старшого персонального консультанта фінансового з середнього та малого бізнесу відділення № 84 АТ «Укрсиббанк» (наказ № 374-ВК від 11.11.2024). (а.с. 106)
З довідки № 589/2017 ГУДМС України в м. Києві від 20 квітня 2017 року вбачається, що ОСОБА_11 , уродженка Турецької Республіки за рішенням ГУ ДМС України в м. Києві від 18 квітня 2017 року набула громадянства України на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянства України» і є громадянином України з 31 січня 2014 року. (а.с. 108)
З характеристики № 84 від 23 квітня 2025 року вбачається, що ОСОБА_12 навчається в спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів № 91 з поглибленим вивченням інформатики Шевченківського району м. Києва. (а.с. 126)
Згідно акту обстеження умов проживання від 07 травня 2025 року, складеного працівниками Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в квартирі АДРЕСА_4 , яка є 3-х кімнатною, ОСОБА_2 з донькою проживають з квітня 2021 року. ОСОБА_13 займає окрему кімнату де є спальне місце, письмовий стіл, шафа для одягу, телевізор, ноутбук, тренажер, одяг та взуття відповідно віку та сезону, шкільне приладдя. В квартирі створено належні умови для проживання, виховання та всебічного розвитку дитини, мати забезпечує доньку всіх необхідним. (а.с. 152)
З пояснень наданих Службі у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в письмовому вигляді ОСОБА_3 зазначила, що знає про судову справу ініційовану батьком щодо її повернення до Туреччини, однак вона цього не хоче. Не бажає ОСОБА_13 й щоб батько приїздив до неї та не хоче з ним спілкуватися по телефону, оскільки його не розуміє. (а.с. 153)
23 травня 2025 року Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією висновок Органу опіки та піклування надано висновок про визначення способів участі батька ОСОБА_4 у вихованні дитини ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у якому надає рекомендацію визначити способи участі позивача у вихованні дитини, шляхом спілкування та побачень у такому порядку: один тиждень та три місяці, у будні дні з 17:00 години до 19:00 години, у вихідні дні по 5 годин у проміжок часу з 10:00 години до 19:00 години, у присутності матері дитини; спілкування з дитиною засобами Інтернет-зв`язку, з урахуванням її режиму дня. (а.с. 148-151)
Також до справи долучені копії заяви про забезпечення реалізації прав доступу до дитини, письмових пояснень відповідача від 14 лютого 2023 року, заяви позивача. (а.с. 18-44)

Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами статті 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з положеннями ст. 2 Конвенції  про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, 1980 року, центральні органи співпрацюють один з одним і сприяють співробітництву між компетентними органами своїх держав з метою забезпечення негайного повернення дітей та досягнення інших цілей цієї Конвенції. Зокрема, безпосередньо або через посередника, вони вживають 
усіх належних заходів для того, щоб: ініціювати судові або адміністративні процедури або сприяти таким процедурам з метою домогтися повернення дитини та, 
якщо це доречно, організовувати або забезпечити ефективне здійснення права доступу.
Відповідно до ст. 21 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, 1980 року, заява з проханням організувати або забезпечити ефективне здійснення прав доступу може бути подана до Центральних органів Договірних держав у тому ж порядку, як і заява з проханням про 
повернення дитини. 
Центральні органи зобов`язані, на підставі положень про співробітництво, викладених у статті 7, сприяти мирному здійсненню прав доступу і виконанню будь-яких умов здійснення цих прав. Центральні органи вживають заходів, наскільки це можливо, для усунення будь-яких перешкод здійсненню таких прав. 
Центральні органи безпосередньо або через посередників можуть порушувати або сприяти порушенню процедур з метою організації здійснення або захисту цих прав і забезпечення поваги до умов для їхнього дотримання.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. 
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з частиною першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Olsson v. Sweden" (№ 2) від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі "Johansen v. Norway" від 07 серпня 1996 року).

Верховний Суд у постановах від 05 жовтня 2022 року у справі № 196/1202/19, від 26 червня 2023 року у справі № 753/5374/22 та інших вказував, що у справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З наведених обставин справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_14 є батьками неповнолітньої  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З моменту народження і до двох років ОСОБА_13 проживала разом з батьками на території Турецької Республіки. 24 лютого 2016 року ОСОБА_13 разом з матір`ю прибули до України, де вони проживають і на час розгляду цієї справи. Тобто останні десять років дитина проживає в Україні разом з матір`ю та має сталі зв`язки по місцю проживання.
З матеріалів справи вбачається, що позивач вживав заходи з метою повернення малолітньої дитини ОСОБА_3 до Турецької Республіки, однак рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року йому було відмовлено. 
В ході розгляду справи відповідач не заперечувала проти спілкування батька з донькою, як засобами телефонного зв`язку так і особисто за умови, що такі зустрічі будуть відбуватися за місцем проживання відповідача та у її присутності. Проте заперечує щодо відвідування дитиною батька - ОСОБА_4 за місцем його постійного проживання у Турецькій Республіці, щорічно під час літніх канікул протягом двох місяців, вказуючи на відсутність зв`язку між батьком та дитиною, а також наявність між ними мовного бар`єру, так вони спілкуються різними мовами.
В поясненнях, наданих у письмовій формі органу опіки малолітня ОСОБА_13 вказала, що у період з 2022-2024 роки вона спілкувалася батьком  ОСОБА_5 , за допомогою месенджера Telegram, однак у зв`язку із мовним бар`єром їй важко розуміти батька і вона не виявляла бажання для подальшого спілкування.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції визначив ОСОБА_6 порядок участі у спілкуванні та вихованні ОСОБА_3 , шляхом: безперешкодного спілкування з нею засобами телефонного та інтернет-зв`язку, з урахуванням режиму дня та стану здоров`я дитини; спілкування протягом одного тижня один раз на три місяці - у будні дні з 17 год 00 хв до 19 год 00 хв та у вихідні дні протягом чотирьох годин в період часу з 10 год 00 хв до 19 год 00 хв в присутності матері ОСОБА_2 в м. Києві на погодженій батьками території. 
Колегія суддів вважає, що саме такий спосіб участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею у повній мірі відповідатиме її інтересам, є достатнім для забезпечення батька участі у процесі виховання, а також з урахуванням вікових змін дитини, її розвитку, потреб, відношення та прихильності до батька.
Апеляційний суд також зауважує, що обраний судом порядок участі спілкування батька з дитиною не порушуватиме їх прав, оскільки відновлення спілкування після тривалої відсутності зв`язку має відбуватися поступово без надмірної динаміки, а визначені у даній справі способи участі батька у спілкуванні та вихованні доньки можуть бути змінено в подальшому, як за домовленістю батьків, з урахуванням інтересів дитини, так і, у разі зміни істотних обставин, за рішенням суду за позовом одного із батьків.
З урахуванням встановлених обставин варто погодитися з висновками районного суду щодо того, що пропозиції сторони позивача щодо зобов`язання відповідача відвідування дитиною батька за місцем його постійного проживання у Турецькій Республіці, щорічно під час літніх канікул дочки протягом двох місяців, не можна погодитися, оскільки під час розгляду справи не було отримано відомостей щодо умов проживання позивача, створення відповідних умов для проживання неповнолітньої дитини, наявності у нього коштів на її утримання та зважаючи на спілкування батька і доньки різними мовами, та висновків органу опіки щодо необхідності такого спілкування в присутності матері дитини з метою дотримання інтересів неповнолітньої.
Отже, проаналізувавши встановлені обставини справи, враховуючи характер стосунків, які склались між батьками дитини, вік дитини та її інтереси, а також принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, бажання батька брати участь у вихованні доньки, вважає визначений судом порядок спілкування таким, що відповідатиме інтересам дитини та не порушуватиме її звичного способу життя.
Окрім цього під час розгляду справи не встановлено негативного впливу батька на дитину, батько бажає приймати участь у її вихованні, спілкуватися з нею, мати спільні інтереси, а, отже, необхідно забезпечити ефективне здійснення прав доступу позивача до дитини, шляхом часткового задоволення позовних вимог та визначення участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою у відповідності до графіку, який буде повністю забезпечувати інтереси дитини.
Враховуючи вищевикладене апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції надана вірна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди з висновками суду. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам та обґрунтовано ухвалено рішення про часткове задоволення позову.
Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому на підставі ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 

Відповідно ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яке діє в інтересах громадянина Турецької Республіки ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова 

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 18 травня 2026 року.