ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2026 року
м. Харків
справа № 644/481/24
провадження № 22-ц/818/2754/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю., 
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – Індустріальний відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Акціонерне товариство «Райффайзен банк»,
третя особа –  ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , на ухвалу Основ`янського районного суду м. Харкова від 22 січня 2026 року в складі судді Глоби М.М.
в с т а н о в и в:
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Акціонерного товариства «Райффайзен банк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання протиправною бездіяльності, скасування арешту з грошових коштів та стягнення моральної шкоди, який у подальшому уточнив.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.04.2019 стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 8356,39 грн.
На виконання вказаного судового рішення старший державний виконавець Індустріального ВДВС виніс постанову від 25.08.2016 про відкриття виконавчого провадження № 52033783, 08.08.2022 про арешт коштів боржника, яку надіслано на виконання до банківських установ, а 18.08.2022 про повернення виконавчого документа стягувачу.
Зазначив, що 20.07.2023 він не зміг зняти грошові кошти зі свого карткового рахунку, відкритому у АТКБ «Приватбанк» для отримання виплат Пенсійного фонду України та карткового рахунку, відкритому у АТ «Райффайзен банк» для зарахування заробітної плати, оскільки рахунки були заблоковані, а подальше здійснення видаткових операцій було неможливим. 
Вказані грошові кошти (пенсійні виплати, заробітна плата) – основне і єдине джерело для його існування.
На його неодноразові звернення до виконавчої служби та банків арешти із вказаних рахунків зняті не були, хоча тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни рф), що є підставою для скасування арешту з рахунку боржника. Фізичні особи можуть здійснювати видаткові операції з рахунків, на кошти яких накладено арешт органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями, без урахування такого арешту за умови, якщо сума стягнення за виконавчим документом не перевищує 100000 грн.
Вказав, що приймаючи спірну постанову про накладення арешту на кошти боржника та направляючи її до банківських установ на виконання щодо боржника – соціально незахищеної верстви населення, а саме пенсіонера, державний виконавець діяв всупереч норм чинного законодавства та у спосіб, що суперечить чинному законодавству. Арешт було здійснено не для забезпечення реального виконання судового рішення, а задля обмеження його права вільно користуватись грошовими коштами. 
Вважав, що діями відповідачів йому була завдана моральна шкода, яку оцінює в розмірі 200826,45 грн. 
Просив визнати протиправною бездіяльність Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яка полягає у відсутності дій щодо зняття арештів з коштів, що знаходяться на карткових рахунках: № НОМЕР_1 відкритому у АТКБ «Приватбанк» для отримання виплат Пенсійного фонду України, № НОМЕР_2 відкритому у АТ «Райффайзен банк» для отримання заробітної плати, на ім`я ОСОБА_1 , накладеного постановою про арешт коштів боржника від 08.08.2022 у ВП № 52033783;
скасувати арешт, накладений постановою Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з грошових коштів від 08.08.2022 у виконавчому провадженні № 52033783, що містяться на рахунках: № НОМЕР_1 відкритому у АТКБ «Приватбанк» для отримання виплат Пенсійного фонду України, № НОМЕР_2 відкритому у АТ «Райффайзен банк» для отримання заробітної плати, на ім`я ОСОБА_1 ;
стягнути солідарно з Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, АТКБ «Приватбанк» та АТ «Райффайзен банк» у відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 200826,45 грн;
судові витрати покласти на відповідачів.
Ухвалою Основ`янського районного суду м. Харкова від 22 січня 2026 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Акціонерного товариства «Райффайзен банк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання протиправною бездіяльність, скасування арешту з грошових коштів та стягнення моральної шкоди,– закрито в частині позовних вимог про визнання бездіяльності Індустріального ВДВС протиправною та скасування арешту; продовжено розгляд справи в частині позову ОСОБА_1 до Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Акціонерного товариства «Райффайзен банк», третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення моральної шкоди.
Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу, якою закрито провадження у справі в частині визнання бездіяльності протиправною та скасування арешту скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що державний виконавець реалізує свої повноваження, зокрема, й щодо зняття арешту з майна, виключно у порядку, передбаченому Законом, та, відповідно, має обов`язок зняти арешт виключно у випадках, передбачених законом. Зазначене підтверджується й змістом п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», відсутня вказівка на необхідність зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу, про що достеменно відомо державному виконавцю. Тож, зважаючи на вищенаведене, звернення до суду із скаргою на дії або бездіяльність державного виконавця не є ефективним засобом захисту права позивача та не призведе до поновлення його прав. Очевидним є те, що обтяження майна особи арештом за відсутності передбачених для цього законом підстав, порушує право власності особи, а саме її правомочності як власника. Враховуючи, що факт повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для винесення постанови про зняття арешту з майна, належним способом захисту буде звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна.

02.05.2026 за допомогою системи «Електронний суд» АТ КБ «ПриватБанк» подало пояснення у справі, в яких вважало ухвалу суду законною, а апеляційну скаргу необґрунтованою. 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду – залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивач ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, а тому він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту - оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2015 року у справі № 644/957/15-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 червня 2016 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеня за прострочення сплати аліментів у сумі 8356,39 грн за період з жовтня 2010 року по січень 2015 року (а.с.104-110 т.1).
На виконання вказаного судового рішення 10.08.2016 Орджонікідзевським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 644/957/15-ц (а.с.103 т.1).
Постановою старшого державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 25.08.2016 відкрито виконавче провадження № 52033783 з примусового виконання виконавчого листа № 644/957/15-ц, виданого 10.08.2016 Орджонікідзевським районним судом м. Харкова про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в сумі 8356,39 грн за період з жовтня 2010 року по січень 2015 року (а.с.15,112 т.1).
Постановою старшого державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 08.08.2022 ВП № 52033783 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 9461,02 грн (а.с.16,114-115 т.1).
Постановою старшого державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 18.08.2022 ВП № 52033783 виконавчий лист № 644/957/15-ц, виданий 10.08.2016 Орджонікідзевським районним судом м. Харкова повернуто, на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.17,117-118 т.1).
02.08.2023 та 07.09.2023 ОСОБА_1 звернувся до Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявами, в яких просив визначити його картковий рахунок у банку рахунком для здійснення видаткових операцій, а саме для зарахування заробітної плати та винести постанову про розблокування поточного рахунку боржника у банку (а.с.20-21,22 т.1).
Листом № 90328 від 02.08.2023 Індустріальний відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції роз`яснено підстави для зняття арешту (а.с.23 т.1).
Також ОСОБА_1 у листопаді 2023 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Рйаффайзен Банк» з заявами щодо зняття арешту з його рахунків, на що отримав відповіді, в яких повідомлено про відсутність на те підстав (а.с.26-29 т.1). 

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом (частина друга статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Згідно зі статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Так, у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) викладено висновок про те, що відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
За частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України). Якщо опис та арешт майна проводилися державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Частиною першою статті 448 ЦПК України передбачено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Оскільки бездіяльність державного виконавця в ході виконання судового рішення щодо незгоди зняти арешт з його коштів ОСОБА_1 вважає протиправною, то суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що вказані правовідносини регулюються спеціальними нормами права, встановленими в розділі VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».
При цьому боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 як наслідок визнання протиправною бездіяльності державного виконавця також просив скасувати арешт з його банківських рахунків. У цьому випадку вимога скасувати арешт із майна є похідною від вимоги визнати протиправною бездіяльність державного виконавця. 
Отже, встановивши, що ОСОБА_1 був боржником у виконавчому провадженні, в якому накладено оспорюваний арешт, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження в частині позовних вимог про визнання бездіяльності виконавчої служби протиправною та скасування арешту, оскільки законом передбачений інший спосіб судового захисту - оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а не в позовному провадженні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
За таких обставин висновки суду першої інстанції про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є обґрунтованими, оскільки позивачем не спростовано належними доказами, що арешт накладено на майно заявника, який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.
При цьому колегія суддів зауважує, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав як сторона виконавчого провадження, між учасниками справи не виникло цивільно-правового спору, який підлягав би вирішенню в порядку позовного провадження, а постало питання щодо правомірності дій і рішень державного виконавця під час виконання судового рішення.
Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20 (провадження № 61-19066св20), від 27 березня 2024 року у справі № 303/6292/20 (провадження № 61-8454св21), від 15 січня 2025 року у справі № 592/5020/24 (провадження № 61-13199св24), від 11 березня 2024 року у справі № 932/6245/22 (провадження № 61-11086св23), від 25 червня 2025 року у справі № 947/8411/22 (провадження №61-10871св24), від 25 квітня 2025 року у справі № 489/2337/24 (провадження № 61-17526св24).
Доводи апеляційної скарги про те, що належним способом захисту буде звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна, є необґрунтованими, оскільки підставою звернення до суду заявника, як сторони виконавчого провадження, визначив протиправну, на його думку, бездіяльність державного виконавця в межах відповідного виконавчого провадження. Тому захист прав, які сторона виконавчого провадження вважає порушеними у виконавчому провадженні, має відбуватися у спосіб, визначений законом, тобто як це передбачено в розділі VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень». 
Доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст. ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , – залишити без задоволення.
Ухвалу Основ`янського районного суду м. Харкова від 22 січня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований 

О.Ю. Тичкова