КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ ___________________________________________________________________________________________________________________ 
Справа № 947/9476/26
Провадження № 2/947/2962/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.06.2026 року
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого – судді Петренка В.С.
за участю секретаря – Торгонської В.М,
за участю:
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – Дьогтєва С.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, встановлення факту проживання однією сім`єю,
ВСТАНОВИВ:
03.03.2026 року ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Дьогтєва Сергія Гелійовича, звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності, встановлення факту проживання однією сім`єю, просить суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , з січня 2015 року до 16.06.2025 року; визнати за позивачем право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що вона – ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьки – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . З 1993 року її мати проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, та останнім часом вони мешкали разом у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач зазначає, що її мати, ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 90 років. З того часу позивачка мешкала однієї родиною з ОСОБА_3 , якого вважала своїм другим батьком, вітчимом. З огляду на те, що він був людиною дуже похилого віку, вона фактично весь час знаходилась поруч з ним, надавала йому всіляку допомогу, годувала, викликала лікарів, вела його господарські та побутові справи, зокрема сплачували всі витрати по утриманню належної йому квартири, вони жили однією родиною, мали спільний бюджет, відносились один до одного як близькі люди, як батько та дочка. Взаємини у позивачки з ОСОБА_3 були дуже хороші, він називав її донькою, а вона його батьком. 
Вказала, що 17 листопада 2007 року, ще за життя матері, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 склав нотаріально посвідчений заповіт на ім`я позивачки, що підтверджується його текстом.
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 помер у віці 93 роки, що підтверджусться свідоцтвом про його смерть. Оскільки ОСОБА_3 був дуже близькою людиною для позивачки, якого вона вважала своїм другим батьком, вітчимом, вона поховала його власним коштом, що підтверджується документами про поховання, рахунками за ритуальні послуги, сплаченими нею.
Зазначає про заповіт на своє ім`я, після смерті ОСОБА_3 вона звернулась до нотаріуса у передбачений законом строк з заявою про прийняття спадщини, після чого була заведена спадкова справа, що підтверджується витягом зі спадкового реєстру.
Але в січні 2026 р. нотаріус письмово (в грудні таку ж інформацію з приводу наявності іншого заповіту позивачці було повідомлено в усному порядку) повідомила, що ОСОБА_3 25 вересня 2017 року склав новий заповіт на ім`я ОСОБА_2 . ОСОБА_2 є онуком ОСОБА_3 , та ще у 1980 роках разом з родиною емігрував до США, до цього проживав за адресою АДРЕСА_2 разом з батьками, при чому його власний батько, син ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , помер (загинув) ще до еміграції.
Позивачка зазначає, що ОСОБА_3 спілкувався з онуком телефоном, але в останнє це було приблизно 5-6 років тому, що спонукало ОСОБА_3 скласти новий заповіт на ім`я ОСОБА_2 їй не відомо, позаяк у неї не має підстав оспорювати волевиявлення покійного.
На момент смерті ОСОБА_3 мав у своїй власності квартиру за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 43,4 кв.м., яка складається з однієї житлової кімнати площею 18,3 кв.м., кухні площею 7,5 кв.м. ванної кімнати площею 2,3 кв.м. коридору площею 6,8 кв.м. вбудованої шафи площею 0,1 кв.м., балкона та лоджії площею 3,8 кв.м. та 1,5 кв.м., туалету площею 0,9 кв.м, кладової площею 2,2 кв.м. Відповідно до технічного паспорту на квартиру її вартість не зазначена, разом з тим станом на сьогодні вартість квартири складає приблизно 25 000 доларів США, що відповідає 1 080 500 грн.
Як зазначалось вище, спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 емігрував до США у малолітньому віці. Останнє відоме місця його мешкання на території України є квартира за адресою АДРЕСА_2 . За твердженнями нотаріуса вона перевіряла наявність реєстрації ОСОБА_2 в Одесі, але таких відомостей не виявлено. Позивачка особисто звернулась з цього приводу до Міністерства закордонних справ, посольства України в США та посольства США в Україні, але не отримала відповідей (від посольства США, або ж отримала відповіді проміжного характеру). За рекомендацією посольства України в США, також звернулась до служби розшуку Національного товариства Червоного Хреста, відповіді наразі не має. Але з огляду на взаємини ОСОБА_3 з ОСОБА_2 , вважає що останній був цілком обізнаний як про факт існування заповіту так і про смерть спадкодавця ОСОБА_3 . Одночасно позивачем прийняті, всі можливі заходи для встановлення зв`язку з ОСОБА_2 , для його інформування про поточні події з його дідусем, який залишив йому заповіт. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами листування з цього приводу.
Позивачка зазначає, що про обставини її спільного проживання з ОСОБА_3 , догляду за останнім, характеру взаємин його з нею та покійною матір`ю також відомо свідкам ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , також вказала, що вона бажає повідомити про ці обставини під присягою під час допиту в якості свідка.
Також, про ці ж обставини свідчать наявні фото її матері ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_3 , її з матір`ю у квартирі ОСОБА_3 . 
З огляду на те, що позивачка вважає себе спадкоємцем четвертої черги, за відсутності спадкоємців попередніх черг, отже постійно проживала зі спадкодавцем на протязі якнайменше 10 років, звернулась до нотаріуса, але наразі отримала лише усну відповідь, про необхідність звернення до суду.
Таким чином вважає, що ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, смерті ОСОБА_3 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_5 не мешкав разом з ним, не прийняв спадщину, не вчинив жодних дій для впорядкування майнових відносин, що дає їй право звернутися до суду для захисту свого права.
Позивачка вказує, що на момент смерті ОСОБА_3 мешкала разом з ним, залишилась у квартирі покійного після його смерті, утримує зазначену квартиру, отже продовжує сплачувати всі платежі за утримання квартири, як робила це і за життя ОСОБА_3 , що підтверджується платіжними документами про сплату за всі комунальні послуги за зазначеною адресою.
Що стосується тієї обставини, що ОСОБА_3 проживав за адресою АДРЕСА_1 , а позивачка зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , зазначає про таке. Відповідно до ст. 6 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. яка діяла до внесенні змін Законом від 05.11.2021р. «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Отже відсутня заборона на перебування громадянина України за декілкома адресами, в тому числі задля догляду за людьми похилого віку, близькими тощо. Наголошує, що якнайменше 10 років до смерті ОСОБА_3 вона прожила разом з ним, як близька йому людина, дочка.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренко В.С.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 05.03.2026 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, встановлення факту проживання однією сім`єю. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.03.2026 року заяву представника позивача про витребування доказів, подану по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, встановлення факту проживання однією сім`єю було задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Місік Олени Володимирівни, належним чином завірену копію спадкової справи, яка відкрита після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У підготовчому засіданні 13.05.2026 року судом протокольною ухвалою закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 
У судовому засіданні 18.06.2026 року позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. 
У судове засідання відповідач не з`явився, про причини відсутності суд не повідомив. Відповідач – ОСОБА_2 про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошення на вебсайті судової влади, відповідно до ст.128 ч.11 ЦПК України, у засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, відзив на позовну заяву не надавав.
Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою позивача та представника позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи. 
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та показання свідків, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, вважає, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_1 , батьки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Позивачка зазначає, що з 1993 року її мати проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, вони мешкали разом у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , належній ОСОБА_3 .
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_4 .
Позивачка вказує, що після смерті її матері вона мешкала однієї родиною з ОСОБА_3 , який був для неї другим батьком, вітчимом. З огляду на те, що він був людиною дуже похилого віку, вона весь час знаходилась поруч з ним, надавала йому всю допомогу, годувала, викликала лікарів, вела його господарські та побутові справи, зокрема сплачували всі витрати по утриманню належної йому квартири, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг (а.с.30-56).
17.11.2007 року ОСОБА_3 склав нотаріально посвідчений заповіт на ім`я  ОСОБА_1 , що підтверджується його текстом (а.с.16).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер у віці 93 роки, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії НОМЕР_3 .
Судом встановлено, що позивачка поховала ОСОБА_3 власним коштом, що підтверджується документами про поховання, рахунками за ритуальні послуги, сплаченими нею (а.с. 21-25).
Згідно відповіді приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Місік Олени Володимирівни №10/02-14 від 14.01.2026 року, ОСОБА_1 повідомлено, що була заведена спадкова справа №18/2025 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також серед іншого повідомлено, що спадкодавцем ОСОБА_3 було складено новий заповіт на все майно на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , посвідчений Юхневич М.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 25.09.2017 року за реєстровим №1262.
Позивачка зазначила, що спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 емігрував до США у малолітньому віці. Останнє відоме місця його мешкання на території України є квартира за адресою АДРЕСА_2 . Нотаріус перевіряла наявність реєстрації ОСОБА_2 в Одесі, але таких відомостей не виявлено. 
Судом встановлено, що позивачка зверталась до Міністерства закордонних справ, посольства України в США та посольства США в Україні з питання розшуку ОСОБА_2 , але не отримала відповідей. За рекомендацією посольства України в США, також звернулась до служби розшуку Національного товариства Червоного Хреста, відповіді не отримала. 
При цьому ОСОБА_1 наголошує, що нею прийняті всі можливі заходи для встановлення зв`язку з ОСОБА_2 , для його інформування про поточні події з його дідусем ОСОБА_3 , який залишив йому заповіт. 
В судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та позивачка ОСОБА_1 в якості свідка підтвердили обставини спільного проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 близько 10 років за адресою:  АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно з ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень ч.2 та ч.4 статті 3 Сімейного кодексу України, сім`ю, складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 N5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї" членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.
Конституційний суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 у справі №1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 31.03.2020 у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19).
Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя.
У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ЕСН-1986-8-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного Кодексу України.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Отже, сім`ю складають особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство, мають взаємні права та обов`язки.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у осіб особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.
В пункті двадцять першому постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» (далі - Пленум № 7) роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За змістом ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд вирішує питання у сукупності, керуючись принципом верховенства права, вважає, що наданих доказів по справі достатньо для задоволення позовної вимоги щодо встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з січня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (по день смерті ОСОБА_3 ) однією сім`єю.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що представлених позивачем доказів є достатньо для формулювання судом підставного висновку про те, що ОСОБА_1 проживала разом із ОСОБА_3 з січня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (по день смерті ОСОБА_3 ) однією сім`єю, на протязі 10 років, доглядала ОСОБА_3 , який був для неї другим батьком, вітчимом, сплачувала разом із останнім всі платежі по утриманню квартири.
Згідно ст.1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Позовна вимога про визнання за позивачем права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , задоволенню не підлягає, оскільки у разі набрання вказаним рішенням законної сили, воно буде підтверджувати факт спільного проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю з січня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (по день смерті ОСОБА_3 ), що може бутиправовою підставою для вчинення відповідних нотаріальних дій, у тому числі для отримання відповідного свідоцтва - свідоцтва про право на спадщину в нотаріальному порядку. А тому позовна вимога в цій частині заявлена передчасно. 
Керуючись 4, 12, 13, 19, 23, 48, 76, 78, 81, 258, 259, 263-265, 280, 293, 315-319, 352, 354, 355 ЦПК України,
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, встановлення факту проживання однією сім`єю – задовольнити частково.
Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з січня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (по день смерті ОСОБА_3 ) однією сім`єю.
В іншій частині позовних вимог – відмовити. 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.
У зв`язку із перебуванням судді Петренка В.С. у відпустці, повний текст рішення складено 30.06.2026 року. 

Суддя:         В. С. Петренко