Номер провадження: 22-ц/813/856/26 
Справа № 947/12160/24
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гніздовська Ганна Михайлівна
на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 15 жовтня 2024 року
за заявою представника ОСОБА_1 – адвоката Гніздовської Ганни Михайлівни про повернення судового збору у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст вимог

В провадженні Київського районного суду міста Одеси перебувала цивільна справа № 947/12160/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08.10.2024 затверджено мирову угоду між сторонами та закрито провадження у справі.
11.10.2024 до Київського районного суду міста Одеси надійшла заява представника ОСОБА_1 – адвоката Гніздовської Г.М., якою вона просить повернути позивачці ОСОБА_1 50 % сплаченого судового збору у розмірі 6056 грн за подання та розгляд позовної заяви про поділ спільного майна подружжя.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 15 жовтня 2024 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Гніздовської Ганни Михайлівни про повернення судового збору у цивільній справі №947/12160/24 відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у відповідній ухвалі суду про затвердження мирової угоди також було вирішено питання щодо судового збору таким чином, як сторони домовились між собою, зробивши про це спільну заяву, на підставі якою було затверджено мирову угоду, в заяві про затвердження мирової угоди та у відповідній ухвалі суду було зафіксовано розподіл судових витрат та їх розмір, саме за домовленістю сторін, та інших сум не визначено не було.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про повернення судового збору.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у клопотанні скаржниці про повернення судового збору, останньою було зазначено, що при зверненні до суду першої інстанції із позовною заявою до сплати підлягав судовий збір в розмірі 12 112 грн, а також п. 12 мирової угоди, погоджена компенсація відповідачем позивачці частини судового збору сплаченого при поданні позовної заяви у розмірі 4 000 грн, а тому не вирішеним є питання розподілу другої частини судового збору, враховуючи, що такий механізм прямо передбачено законом.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було, що не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Від представника скаржниці – адвоката Гніздовської Г.М. надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без участі скаржниці та її представника.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені у відповідності до вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, тому, в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту ст. 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Судом встановлено, що в провадженні суду першої інстанції перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08.10.2024 по цивільній справі № 947/12160/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя провадження по справі закрито із затвердженням мирової угоди.
Представником ОСОБА_1 – адвокатом Гніздовською Ганною Михайлівною подано заяву про повернення судового збору у вказаній справі в частині повернення 50% сплаченого нею при подачі позову до суду судового збору.
Відмовляючи оскаржуваною ухвалою у задоволенні заяви про повернення судового збору, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки судовий збір повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, а під час постановлення ухвали про затвердження мирової угоди ні позивач, ні його представник клопотання про повернення судового збору не заявляли. А також, з матеріалів цивільної справи №947/12160/24 вбачається, що позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір в загальній сумі – 12112 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №0151210003 від 10.04.2024 у розмірі 5869,76 грн, квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № ПН 61 від 24.06.2024 у розмірі 2130,20 грн та квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № ПН 218 від 01.10.2024 у розмірі 4112 грн. Також, судом було встановлено, що питання повернення судового збору судом було вирішено на підставі домовленості між сторонами, зокрема відповідач ОСОБА_2 компенсує позивачці – ОСОБА_1 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову про поділ спільного майна подружжя, що становить 4000 грн. Тобто суд першої інстанції виходив з того, що питання розподілу судових витрат було вирішено при затвердженні мирової угоди.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішенням у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній увалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Таким чином, обов`язок суду повернути позивачу 50% судового збору при укладенні мирової угоди прямо встановлений законом і не потребує подачі додаткового клопотання, а також не є взаємовиключним у разі погодження повної або часткової компенсації судових витрат за рахунок сторін.

Судом першої інстанції при відмові у задоволенні заяви про повернення судового збору вказано про те, що сторони, укладаючи мирову угоду, домовилися про розподіл судових витрат та про компенсацію 50% суми сплаченого судового збору. Однак такий висновок не відповідає обставинам справи.
Мировою угодою, підписаною сторонами та затвердженої ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08.10.2024, передбачено, що Сторони, які діють свідомо, добровільно, за взаємною згодою і попередньою домовленістю розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, домовилися, що відповідач ОСОБА_2 компенсує позивачці – ОСОБА_1 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову про поділ спільного майна подружжя, що становить 4000 грн. Факт передачі грошових коштів, у якості компенсації 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову про поділ спільного майна подружжя у розмірі, встановленому п.12 даної Мирової угоди, підтверджується розпискою від 29 серпня 2024 року про отримання грошових коштів, підписаною власноруч позивачкою – ОСОБА_1 та розпискою від 29.08.2024 про передачу грошових коштів, підписаною власноруч відповідачем – ОСОБА_2 . Судові витрати, понесені ОСОБА_2 залишити за ОСОБА_2 . Таке застереження у тексті мирової угоди щодо компенсації судових витрат між сторонами не є відмовою від повернення 50% судового збору із державного бюджету, оскільки 50% судового збору у будь-якому разі не підлягали б розподілу між сторонами.

Наведені обставини справи вказують на те, що судом першої інстанції передчасно відмовлено у задоволенні заяви про повернення судового збору у справі в розмірі 50% сплаченого при подачі позову до суду судового збору, без належного аналізу обставин справи та норм закону, що регулює спірні питання, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала не може залишатися чинною.

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції – на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Європейський суд з прав людини у справі «Буланов та Купчик проти України» вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (пункт 25 рішення у справі «Кутій проти Хорватії».
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до переконання про те, що оскаржувана ухвала постановлена місцевим судом з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржувана ухвала – до скасування із ухваленням нового судового рішення.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є доведеними, а тому вона підлягає задоволенню.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для скасування ухвали Київського районного суду міста Одеси від 15 жовтня 2024 року та ухвалення нового судового рішення.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гніздовська Ганна Михайлівна - задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 15 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Гніздовської Ганни Михайлівни про повернення судового збору задовольнити.

Повернути ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого за подання позовної заяви до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя у справі № 947/12160/24, що становить 6056 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов 

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький