Справа № 545/3322/24 
Провадження № 2/545/3/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" липня 2026 р.  м. Полтава

Полтавський районний суд Полтавської області у складі
головуючого судді Зуб Т.О.,
за участі секретаря судового засідання Пінчук З.І.,
представника позивача-відповідача- адвоката Омелай Н.М.,
відповідача-позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача-позивача- адвоката Фабро Є.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фабро Євгеній Альбертович, до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що між ним та ОСОБА_1 17.09.1977 року був зареєстрований шлюб. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 24.05.2023 року шлюб розірвано. За час перебування у шлюбі подружжям було набуто спільне майно, а саме: 20.12.2019 року набуто у власність садибний (індивідуальний) житловий будинок, загальною площею 117,9 кв. м., житловою площею 62,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Оскільки садибний будинок набутий сторонами за час перебування у шлюбі, позивач просить суд в порядку поділу спільного майна визнати за ним право власності на 1/2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку, загальною площею 117,9 кв.м., житловою площею 62,7 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 , залишивши іншу 1/2 частину за відповідачем ОСОБА_1 , стягнути з відповідача на його корить понесені всі судові витрати.
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 04.09.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання.
07.10.2024 року від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Фабро Є.А. надійшов відзив на позов, у якому зазначив, що Про що надали відзив на позовну заяву в якому зазначили, що в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 з позивачем перебували з 1977 року, однак вже більше 20 років не проживають разом, чоловік покинув її разом з малолітніми дітьми, та не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, не сплачував комунальні платежі, не здійснював ремонт, не утримував будинок та земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку, витрачав доходи на власний розсуд всупереч інтересам сім`ї. ОСОБА_1 в 2023 року вирішила оформити юридично розірвання шлюбу. Якби ОСОБА_1 не ремонтувала спірний будинок та не отримувала його в належному стані, то зараз він був би зруйнований. ОСОБА_1 , без будь якої участі і підтримки позивача здійснено купівлю будівельних матеріалів та проведено утеплення будинку, що підтверджується видатковою накладною № ММРн-0197462 від 12.04.2018 року на суму 17996, 46 грн., також без будь якої участі і підтримки позивача проводилась регулярна оплата комунальних послуг. Загальна сума комунальних послуг, які сім`я ОСОБА_3 понесла у зв`язку із утриманням будинку за адресою АДРЕСА_1 складає 109498,92 гривень. 
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором відповідно до положень статті 70 Сімейного кодексу України.
Тим не менше, принцип рівності часток чоловіка і дружини може бути переглянутий в судовому порядку, внаслідок чого вартість майна подружжя може бути зменшена або збільшена. Підставою для винесення судового рішення про зміну частки в майні є обставини, які мають істотне значення (наприклад, якщо один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї або приховав, знищив чи пошкодив спільне майно).
Таким чином є достатні підстави відступити від рівності часток у спільному майні подружжя та визнати за позивачем по первісному позову, ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на 1/6 частини будинку за відповідачем по первісному позову, ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на 5/6 частини будинку за адресою АДРЕСА_1 .
Також, 07.10.2024 року на адресу суду надійшов зустрічний позов  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фабро Є.А., до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, який обґрунтовується тим, що перебували у шлюбі з 17.09.1977 року, однак з 17.09.1997 року спільно не проживали, чоловік покинув її з малолітніми дітьми. 24.05.2023 року шлюб було розірвано на підставі рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 24.05.2023 року по справі № 545/1253/23. Більше 20 років відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, не сплачував комунальні платежі, не здійснював ремонт, не утримував будинок та земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку. 
Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
При поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Так ОСОБА_1 під час шлюбу було оформлено та отримано кредитні грошові кошти в АТ «ПУМБ» та АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Відповідно до Довідки АТ «ПУМБ» зазначено, що ОСОБА_1 має заборгованість за договором 2001821841201 від 23.02.2021 року в сумі 19894,85 гривень.
Також, згідно довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_1 має заборгованість за договором № SAMDNWFC00074166717 DSL 02.02.2022 року в сумі 28991,96 грн.
Враховуючи наявну по вищевказаним кредитними договорами заборгованість у розмірі 19894,85 гривень та 28991,96 гривень, половина зазначеної суми у розмірі 9947,43 гривень та 14495,98 гривень, як вважає ОСОБА_1 підлягає стягненню з ОСОБА_2 , як частка у спільному майні подружжя.
Крім того ОСОБА_1 в зустрічному позові зазначила, що ОСОБА_2 перебуваючи у шлюбі отримував доходи (заробітну плату, пенсію) які на сім`ю не витрачав, не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, хоча доходи мав.
Враховуючи презумпцію спільності майна, отриманого у період шлюбу доходи ОСОБА_2 вважаються спільним майном подружжя яке підлягає розподілу між подружжям у рівних частках.
Тому слід стягнути із ОСОБА_2 1/2 доходів отриманих за період із 17.09.1977 року по 24.05.2023 року. Орієнтовна сума доходів ОСОБА_2 , складає 800000,00 гривень, сума яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 , складає 400000,00 гривень.
Щодо судового збору, то ОСОБА_1 , доходи окрім пенсії не отримувались, що підтверджується довідкою ГУ ДПС в Полтавській області та довідкою ГУ Пенсійного Фонду України в Полтавській області. Тому остання просить звільнити її від сплати судового збору за подачу зустрічного позову по справі № 545/3322/24, судові витрати покласти на відповідача. 
15.10.2024 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_2 , вимоги фактично збільшенні під час подання відповіді на відзив на позовну заяву від 15.10.2024 року де останній зазначив, що вимога ОСОБА_1 про зменшення часток у спільній сумісній власності є безпідставна та необґрунтована, а згідно вимог чинного законодавства частка у спільній сумісній власності, яка визнається обома сторонами, повинна бути рівна. Також ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_1 не було подано заяв до суду про стягнення аліментів, що в свою чергу підтверджує той факт, що він на добровільній основі здійснював платежі, зокрема і комунальні, витрати на ремонти та утримання будинку, забезпечував сім`ю та дітей добровільно. На відміну від ОСОБА_1 він будував будинок власноруч, разом зі своїм батьком. 
Просить суд, ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу майна, набутого за час шлюбу, право власності на:
-1/2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку, загальною площею 117,9 кв.м., житловою площею 62,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 ;
-1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), 0,1397 га, кадастровий номер: 5324081003:03:001:0326; 
-1/2 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,7663 га, кадастровий номер 5324081000:00:033:0048;
-інші 1/2 частини вказаних об`єктів нерухомого майна залишити у власності ОСОБА_1 . 
Також просить стягнути із ОСОБА_1 судові витрати.
21.10.2024 року від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Фабро Є.А. надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких просили задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 частково.
23.10.2024 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому заперечував проти позовних вимог ОСОБА_1 щодо поділу кредитних коштів та зазначив, що він не був обізнаний про укладення ОСОБА_1 кредитних договорів. Остання стверджує, що вони більше 20 років не проживають разом, водночас, юридично оформила вона розірвання шлюбу лише у 2023 році, після того, як 23.02.2021 року уклала кредитний договір з АТ «ПТУМБ» та 02.02.2022 року- з АТ КБ «Приватбанк». А тому вважає, що такі дії також є порушенням принципу добросовісності та намаганням штучно створити підстави для покладення боргу на відповідача. Також заперечує проти поділу заробітної плати.
12.11.2024 року від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Фабро Є.А. надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов, у якому зазначив, що кредитні грошові кошти ОСОБА_1 використала на утримання будинку, в тому числі і на встановлення вікон, тобто розпорядилась в інтересах сім`ї. Враховуючи наявну по кредитним договорам заборгованість у розмірі 19894,85 грн., 28991,96 грн. половина зазначеної суми у розмірі 9947,43 грн. та 14495,98 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_2 , як частка у спільному майні подружжя, приймаючи до увагу правовий висновок Верховного Суду. Також, ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі, отримані доходи (заробітну плату, пенсію) на сім`ю не витрачав, не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, проживав окремо від сім`ї та витрачав кошти всупереч інтересам сім`ї, що є підставою поділу і заробітної плати.
Ухвалою Полтавського районного суду від 12.11.2024 року прийнято до свого провадження зустрічний позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фабро Є. А., до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, об`єднано в одне провадження позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, з позовними вимогами ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фабро Є. А., до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, під загальним № 545/3322/24. Розгляд об`єднаної справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження.
Також, ухвалою суду від 12.11.2024 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання зустрічної позовної заяви до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя до ухвалення судового рішення у справі. 
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 02.04.2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. 
В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом- адвокат Омелай Н.М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити.
Проти задоволення зустрічного позову представник позивача за первісним позовом адвокат Омелай Н.М. заперечувала в повному обсязі, зазначаючи про їх безпідставність та необґрунтованість. Щодо вимог про поділ кредитних коштів зазначає, що укладення ОСОБА_1 кредитних договорів у період шлюбу не свідчить про те, що набуті за такими договорами кошти, а відповідно і зобов`язання, є спільними. Позивач по зустрічному позову повинна довести, що договори були укладені в інтересах сім`ї, а в подальшому і використані в інтересах сім`ї. Щодо поділу заробітної плати за весь час перебування у шлюбі також заперечує, оскільки поділ будь-якого майна подружжя, у тому числі грошових коштів, може здійснюватися виключно у випадку, коли таке майно не вибуло з їх володіння та в тому випадку коли позивач доведе, що відповідач здійснив відчуження майна чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або відповідач приховав таке майно. Жодних доказів на доведення цих обставин позивачем по зустрічному позову не надано. 
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник- адвокат Фабро Є.А. в судовому засіданні первісні позовні вимоги визнали частково з підстав, викладених у відзиві на первісний позов. Зустрічні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити у повному обсязі.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 зазначила, що є рідною дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Наразі має теплі відносини з батьком ОСОБА_2 , а з матір`ю ОСОБА_1 не спілкується. Вона проживала в спірному будинку з народження і до того часу, як вийшла заміж. Після заміжжя виїхала з будинку батьків, а після розлучення у 2020 році повернулася у спірний будинок. У той час він був у занедбаному стані. За свої кошти та кошти батька почала робити ремонт. Мати в ремонті не допомагала. Спочатку ОСОБА_1 сплачувала комунальні послуги, зараз не платить. Кошти на утримання будинку дає батько ОСОБА_2 . Про наявність кредитів, які брала мати- знала, але їй не відомо на які потреби і куди були витрачені кошти. На ремонт будинку ці кошти витрачені не були. Вказала, що свого часу ОСОБА_1 були вставлені вікна, зроблені труби, а щодо інших ремонтних робіт їй нічого не відомо. У спірному будинку наразі ОСОБА_1 не проживає, оскільки живе у старшої доньки. 
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 зазначила, що вона є цивільною дружиною ОСОБА_2 , з яким проживає однією сім`єю і веде спільне господарство з 2016 року. Вона, як цивільна дружина, знайома з усіма дітьми ОСОБА_2 , мала з ними гарні стосунки, колишню його дружину не знає. ОСОБА_2 та його діти неодноразово розповідали, що спірний будинок будував ОСОБА_2 разом зі своїм батьком, людей для допомоги вони не залучали, все робили своїми руками, а саме опалення в будинку ОСОБА_2 робив разом зі своїм хресним батьком, усі столярні роботи по дому робив сам. Коли вони з ОСОБА_2 познайомилися- він жив сам окремо від дружини та дітей, однак з дітьми спілкувався та матеріально допомагав їм. Наскільки їй відомо, жодні ремонті роботи у спірному будинку в період часу з 2016 року по 2025 рік не велися і не ведуться. Вони десь у 2018 початку 2019 року були в спірному будинку, дім був занедбаний. У 2019 році коли переїхала дочка до матері, то почала поступово робити ремонт, кошти доньці давав батько- ОСОБА_2 . В поточному ремонті, як їй відомо, ОСОБА_1 не приймала участі. В останнє була в будинку десь місяців чотири тому, дім занедбаний. Щодо наявності кредитів у колишньої дружини ОСОБА_2 їй також нічого не відомо. 
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що проживала у спірному будинку з чоловіком, дітьми та свекрухою ОСОБА_1 . Остання сплачувала комунальні послуги. Чи надавав якісь кошти ОСОБА_2 - їй не відомо, оскільки він з ними не проживав. Протягом часу, який вона проживала у спірному будинку, а саме- з 2010 року по 2021 рік, ОСОБА_1 змінювала вікна в будинку (три-чотири вікна), допомагала матеріально. ОСОБА_2 не допомагав матеріально, ремонтні роботи в будинку не здійснював. ЇЇ чоловік, який є сином ОСОБА_3 , неодноразово казав, що кошти на ремонт та все інше дає його мати- ОСОБА_1 . Коли і ким було придбано будинок- їй не відомо, але всі поточні ремонті роботи були зроблені ОСОБА_1 без участі ОСОБА_2 , бо за весь час, що вона проживала у спірному будинку ОСОБА_2 не бачила. 
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 дала покази, що є старшою дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зазначила, що у 1997 році було її весілля, після якого батько зібрав речі і пішов з дому до іншої жінки. За весь час проживання окремо від сім`ї, батько не давав грошові кошти. Мати- ОСОБА_1 за свої кошти робила ремонти, вставляла вікна. Будинок будував дідусь, а батько- ОСОБА_2 був у нього підсобним робітником та допомагав. Мати на час будування будинку працювала у колгоспі і завдяки цьому діставала матеріали на будівництво. Батько на той час працював в локомотивному депо. Батьки з 1997 року разом не живуть. Земельна ділянка під будівництво виділялась ОСОБА_1 колгоспом. Будівництво спірного будинку почалося у 80 роках, будинок фактично будувався на її очах. Вона бачила, як мати працювала та діставала всі будматеріали. З 1997 року вона вийшла заміж і переїхала зі спірного будинку. В будинку з мамою жили брат та його дружина. В подальшому, коли молодша сестра розірвала шлюб з чоловіком, також приїхала жити в спірний дім. 
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні вказала, що сім`ю ОСОБА_3 знає давно, є їх сусідкою. Їй відомо, що вони будували будинок, коли проживали разом. Батько ОСОБА_2 також допомагав в будівництві. Будівельні матеріали виписувалися ОСОБА_1 в колгоспі, де вона працювала бухгалтером. Після весілля доньки ОСОБА_2 залишив сім`ю, та проживав окремо.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні зазначила, що проживала з ОСОБА_2 , коли він був в офіційному шлюбі з ОСОБА_1 по 2016 рік включно. Вказала, що будинок будував батько ОСОБА_2 , а останній допомагав. Ці факти їй відомі, оскільки поруч з ОСОБА_3 проживають її куми, де вона часто бувала. ОСОБА_1 надавались колгоспом будівельні матеріали, земельна ділянку для будівництва. ОСОБА_2 покинув дружину з дітьми та переїхав до неї в місто Полтаву. Жодного разу ОСОБА_2 своїм дітям, онукам, батькам, а тим паче- ОСОБА_1 не допомагав ніяким чином. Поки вони жили з ОСОБА_2 , він неодноразово ображав та бив її, також знає, що бив і ОСОБА_1 та дітей. Також вказала, що допомагала його дітям та батькам коштами. 
Вислухавши доводи представників сторін, ОСОБА_1 , свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 17.09.1977 року зареєстрували шлюб Заворсклянською сільською Радою Полтавського району Полтавської області.
За час перебування у офіційному шлюбі подружжям було набуто спільне майно, а саме садибний (індивідуальний) житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 . З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що дата, час державної реєстрації 18.12.2019 року, власник ОСОБА_1 .
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 24.05.2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (т. 1 а.с.11). 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Надаючи оцінку показам свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , які є рідними доньками сторін суд ставиться критично до їх показань та не бере їх до уваги, оскільки вони є зацікавленими особами у справі, а також через наявність у них невідповідності об`єктивності та упередженості через конфлікти в сім`ї. 
Свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 в судовому засіданні чітко зазначили про те, що їм відомо, що сторони разом будували спірний будинок, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі та фактично проживали на момент будівництва будинку. 
Щодо посилання відповідача за первісним позовом- ОСОБА_1 щодо відступлення від рівності часток, суд зазначає наступне.
При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Відповідач по первісному позову, як на підставу відступлення від засади рівності часток, просила взяти до уваги, що більше 20 років позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, не сплачував комунальні платежі, не здійснював поліпшення будинку, ремонт, не утримував будинок та земельні ділянки. Проте, зазначені обставини не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи по суті. Крім цього в судовому засіданні встановлено, що неповнолітніх дітей, та непрацездатних повнолітніх дітей відповідач по первісному позову не має.
Таким чином, суд вважає, що зазначені відповідачем по первісному позову обставини без відповідних доказів не можна вважати підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя відповідно до ст. 70 СК України.
Також, в судовому засіданні встановлено, що за час перебування сторін в шлюбі шлюбний договір (контракт) останні не укладали та домовленості між ними не було, передбачені законом підстави для відступлення від засад рівності часток відсутні, а тому при поділі вказаного будинку між подружжям суд виходить з рівності часток сторін у справі в об`єкті спільної сумісної власності, тобто по 1/2 частині кожному, що узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17.
Зокрема, якщо нерухоме майно новостворене, то відповідно до частини 2, статті 331 ЦК України особа набуває права власності на таке майно лише після введення його до експлуатації та з моменту державної реєстрації.
Водночас ВС неодноразово зазначав, що сама державна реєстрація не є способом набуття права власності, а є хоча і необхідною, але похідною умовою від певного юридичного факту, на підставі якого у особи право власності виникає чи переходить. 
Предметом спору є житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , який в період шлюбу будували ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , будівництво якого завершилось у 1983 році, а право власності було зареєстровано за ОСОБА_1 , у 18.12.2019 року. Ця обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Власником зазначена ОСОБА_1 (т. 1 а.с.14-15).
Згідно зі ст. ст. 368, 372 ЦК України, ст. 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і в разі поділу такого майна вважається, що частка у праві власності дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено договором або законом.
На підставі досліджених та оцінених в сукупності доказів, враховуючи вищезазначене, ту обставину, що вище вказане майно сторонами придбано за час перебування у зареєстрованому шлюбі, та спільного проживання, суд приходить до висновку, що спірний будинок, є спільною власністю сторін, їх частки у спільній власності є рівними і кожна із сторін має право власності на 1/2 частки житлового будинку, а тому позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку підлягає задоволенню. 
Вимоги позивача за первісним позовом- ОСОБА_2 про поділ земельних ділянок суд не розглядає, оскільки про намір їх розподілу останній виклав у відповіді на зустрічний позов, що не узгоджується з вимогами ст. 179 ЦПК України, яка регламентує вимоги до змісту відповіді на відзив, та ст. 193-194 ЦПК України, якими закріплені вимоги та порядок подачі зустрічного позову. Крім того, суд наголошує, що відзив- це процесуальний документ відповідача, який слугує для заперечення проти заявлених вимог, а відповідно до ст. 49 ЦПК України, збільшувати чи змінювати позовні вимоги позивач має право виключно шляхом подання відповідної письмової заяви (зустрічного позову).
Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про розподіл коштів по кредитним договорам та стягнення 1/2 частини заборгованості у розмірі 9947,43 гривень та 14495,98 гривень з ОСОБА_2 , як частки у спільному майні подружжя, суд виходить з наступного.
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як зазначалося судом вище, що згідно ст. 60 СК України, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження N 14-712цс19).
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 було укладено два договори, а саме 23.02.2021 року укладено кредитний договір з АТ «ПУМБ», 02.02.2022 року укладено кредитний договір з АТ КБ «Приватбанк». Обидва кредитні договори були укладені без згоди та відома ОСОБА_2 . З наданих довідок з відповідних банків, встановлено що станом на 01.10.2024 року ОСОБА_1 , має непогашену заборгованість. По даним кредитним договорам ОСОБА_1 було отримано кредитні картки з відповідним кредитним лімітом, на які саме потреби не зазначено.(т. 1 а.с. 114 звор. бік, 115).
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 пояснила, що ОСОБА_2 нічого не знав про особистий борг ОСОБА_1 , не давав згоди на отримання кредиту, не знав, на які цілі були взяті грошові кошти в борг, та на що були витрачені. 
Також судом встановлено та не оспорюється сторонами і підтверджується показами свідків, що з 1997 року сторони, хоча і перебували в зареєстрованому шлюбі, але разом не проживали, не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету, не підтримуючи подружні стосунки, які відповідають поняттю сім`ї, як це визначено в законодавстві. 
Тягар доведення цих обставин лежить на ОСОБА_1 , проте останньою не надано суду належних та достеменних доказів використання нею кредитних кошти саме в інтересах та потребах сім`ї, а не в особистих інтересах, а тому підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні. 
Щодо вимог про розподіл доходів ОСОБА_2 отриманих за період із 17.09.1977 року по 24.05.2023 року, суд виходить з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_10 перебували у шлюбі, зареєстрованому 17 вересня 1977 року Заворсклянською сільською Радою Полтавського району Полтавської області.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
Отже, щодо вирішення питання про розподіл отриманих ОСОБА_2 доходів у період з 17.09.1977р. по 31.12.2023р. суд застосовує норми КпШС.
За правилами ст. ст. 22, 25, 28, 29 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, частки якого між подружжям визнаються рівними (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Тобто, КпШС України, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, пов`язував виникнення права спільної сумісної власності на майно, яке було нажито під час шлюбу подружжям, оскільки згідно ч.2 ст.13 цього ж Кодексу, права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану.
В п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" , яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
За положеннями ст. 22 КпШС та ч. 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Статтями 355, 368, 369 ЦК України, ст. 60, 65 СК України визначено порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, грошовими коштами.
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 24.05.2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (т. 1 а.с. 11). 
Як встановлено в судовому засіданні сторони більше 20 років не проживають разом, а саме з 1997 року.
Так, ОСОБА_1 заявляючи дану позовну вимогу зазначила, що ОСОБА_2 за час шлюбу отриманий дохід на сім`ю не витрачав, не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї. 
ОСОБА_1 та її представником було зазначено приблизну суму доходу, який міг отримати ОСОБА_2 за період шлюбу, проте за їх клопотанням судом було витребувано інформацію з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про дохід ОСОБА_2 з 1998 по 2023 роки. Надана довідка про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії за період з 2015 по 31.05.2023 рік.
Як вбачається з службової записки, наданої начальником управління інформаційних систем та електронних реєстрів, дані за період з 1977 року по 1998 рік інформація відсутня. Надано наявну інформацію стосовно отриманого доходу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за період з 01.01.1999 по 31.05.2023 року.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 ще у період існування шлюбних правовідносин була обізнана, що ОСОБА_2 отримує заробітну плату. Однак підтверджень того, що ОСОБА_2 не витрачав на потреби та в інтересах сім`ї позивачем за зустрічним позовом до суду не надано, а судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб (постанова Верховного Суду від 12.06.2023 у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21).
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша та друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України) (постанова Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц та у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19).
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що об`єктом поділу може бути майно, яке є в наявності та може бути виділено в натурі.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Проте, стороною позивача за зустрічним позовом не доведено, що грошові кошти зазначені в позові грошові кошти існують в натурі, тобто перебувають в наявності у відповідача, та перебували на час припинення ведення спільного господарства, оскільки відповідно до ст. 71 СК майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відтак, суд зазначає, що майно якого не існує в натурі не може бути об`єктом поділу.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Позивачем не заявлено вимогу про розподіл між колишнім подружжям залишку отриманого відповідачем доходу (в розумінні ч. 2 ст. 61 СК України) на поточному рахунку відповідача виходячи з рівності часток у спільному майні подружжя.
Таким чином, дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надавши їм належну оцінку, правильно визначивши характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 81, 89, 133, 141, 247, 263, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя- задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу майна набутого за час шлюбу, право власності на 1/2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку, загальною площею 117,9 кв.м., житловою площею 62,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Залишити у власності ОСОБА_1 1/2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку, загальною площею 117,9 кв.м., житловою площею 62,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати з оплати судового збору у розмірі 4843 (чотири тисячі вісімсот сорок три) грн. 90 коп., витрати на виготовлення висновку експерта за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи від 21.06.2023 року у розмірі 2200 (дві тисячі двісті) грн. 00 коп.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фабро Євгеній Альбертович, до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя- відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:	  	Т. О.  Зуб