Справа № 199/9981/25
(2/199/814/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

01.07.2026 

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра в особі судді Спаї В.В.,розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення спільної власності та стягнення грошової компенсації, 
ВСТАНОВИВ: 
Позивач звернулася до суду з даною заявою, в її обґрунтування посилаючись на те, що, 25 січня 2022 р. набрало законної силу рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31.03.2021 р., яким визнано за ОСОБА_2 (дружиною померлого ОСОБА_3 ) право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки Skoda Fabia, 2008 р.в., номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , як на частку в спільному майні подружжя. На теперішній час транспортний засіб належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частині кожній.
Сторони в цій справі не досягли згоди з приводу користування спільною сумісною власністю. На даний час автомобіль фактично перебуває у володінні відповідача, позивач не має можливості вільно користуватись та розпоряджатись належним їй транспортним засобом. 

Відповідач позов не визнала повністю. 
У відзиві на позовну заяву відповідач, заперечуючи, зазначала про те, що позовна заява не містить посилання на будь-які докази у підтвердження того, що автомобіль коштує 189 158,90 грн.; на переконання відповідача, дана сума є значно завищеною та такою, що ґрунтується виключно на припущенні та лише бажанні позивача. 
Як зазначається відповідачем, транспортний засіб є пошкодженим після ДТП, яке відбулося ще до того, як відповідач отримала його у порядку виконавчого провадження, автомобіль не перебуває на ходу, його неможливо експлуатувати, відповідач не користується транспортним засобом, а тому він не може коштувати стільки, скільки зазначає позивач (фото автомобіля долучаю). Належних та допустимих доказів у підтвердження вартості автомобіля суду не надано, а лише голослівне ствердження позивача; до позовної заяви не надано доказів на підтвердження того, що сама позивач взагалі є власником 1/2 частини автомобіля і що їй належить право вимоги, як власнику. Позивачем долучено до позовної заяви лише заповіт від 31.07.2017 р., не надано доказів прийняття відповідачкою спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема, звернення позивача у встановлений шестимісячний строк до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини або проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину на даний автомобіль та докази реєстрації даного свідоцтва у відповідних державних органах. Тобто позивач звернулася до суду без належної правової підстави, не надала жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що вона взагалі є належним позивачем у справі.
Відповідач просила суд врахувати, що позивач посилається, зокрема, на ст. 365 ЦК України, якою передбачено право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що таке припинення не завдасть шкоди співвласнику і така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
У даному випадку у сторін, теоретично (після надання позивачем суду документу у підтвердження права власності), частки у праві власності є рівними, тобто по , що явно неможливо віднести до поняття незначної.
У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.
На переконання відповідача, примушування її до викупу у позивача частки останньої, є порушенням прав відповідача, оскільки законодавство не передбачає набуття права власності у примусовому порядку. 
Виплата позивачу компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар, суперечить вимогам статті 319 ЦК України, принципу пропорційності та порушує баланс приватних інтересів (близький за змістом висновок Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду сформулював у постанові від 29 серпня 2019 року у справі N 371/1369/15-ц).
Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 01.09.2025 року у відповідача відсутній дохід, а тому у випадку задоволення позову відповідач опиниться у скрутному матеріальному становищі, отримавши при цьому автомобіль по надмірно завищеній ціні, який при цьому перебуває у несправному стані.
За підсумком відповідача, присудження за рішенням суду стягнення грошової компенсації вартості частки позивача з відповідача, яка сплатити таку компенсацію неспроможна, та визнання за останньою всупереч її волі права власності на частку, що належить позивачеві, є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам статті 319 ЦК України, принципу пропорційності цивільного судочинства, порушує розумний баланс приватних інтересів та не узгоджується із правовим висновком, сформульованим у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 2925цс15. 

Процесуальні дії у справі:
-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 01.08.2025 р. прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 – 80 ЦПК України, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 31.03.2021 р. у справі №199/3093/19 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоскай», треті особи Структурний підрозділ «Відділ реєстрації №10» Товариства з обмеженою від повільністю «Авто Бізнес», Територіальний сервісний центр №1242 та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дажук Марина В`ячеславівна, про визнання права власності на частину автомобіля, витребування майна та визнання недійсним договору купівлі-продажу задоволено: визнано недійсним договір комісії №3/16 від 13 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоскай», визнано недійсним договір купівлі-продажу №3/16 від 13 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоскай», яке діяло в інтересах ОСОБА_3 , а також витребувано у ОСОБА_4 транспортний засіб марки Skoda Fabia, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , технічний паспорт та ключі від транспортного засобу, скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на транспортний засіб марки Skoda Fabia, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , визнано визнано право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки Skoda Fabia, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , за ОСОБА_2 , як на частку в спільному майні подружжя (https://reyestr.court.gov.ua/Review/96306097).
На підставі заповіту від 31.07.2017 р., який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дажук М.В. (реєстр 2039), судом встановлено, що позивач є спадкоємцем майна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Відомості з Єдиного державного реєстру транспортних засобів щодо наявності ТЗ за параметрами власника або ТЗ, отримані на запит суду 12.06.2026 р., не містять інформації про право власності позивача на зазначений вище транспортний засіб (1/2 частку), яке визнано за позивачем судовим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 31.03.2021 р. у справі №199/3093/19. 
Правовідносини між учасниками справи виникли з захисту права власності позивача та права на припинення права на частку у спільному майні (транспортному засобі) та регулюються ст. 365 ЦК України. 
Суд, дослідивши докази в межах заявлених суду позовних вимог, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, враховуючи наступне. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. 
Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
ЦПК України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. 
Вимоги щодо доказів наведені у ст.ст. 76 – 80 ЦПК України.
За статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
За загальним правилом, право власності на рухому річ виникає з моменту передання майна. Винятком із загального правила про те, що право власності на рухому річ виникає з моменту передання майна, є вказівка в нормі закону чи в положеннях договору. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин, як договір, його сторони можуть самі визначити (у договорі) момент виникнення права власності на рухому річ. Правила ч. 4 ст. 334 ЦК України (щодо державної реєстрації права) застосовуються до нерухомих речей. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові ВП ВС від 5 квітня 2023 р. у справі № 911/1278/20 також вказано, що: «положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу».
Як встановлено судом, транспортний засіб марки Skoda Fabia, 2008 р.в., номер кузова НОМЕР_3 , державний номерний знак якого НОМЕР_4 , не перебуває у володінні позивача, та право власності на нього не зареєстровано в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів за позивачем відповідно до зазначеного вище рішення суду, у зв`язку з чим суд погоджується зі слушністю доводів відповідача щодо того, що позивачем не надано доказів на підтвердження права власності позивача на 1/2 частину автомобіля і що їй належить право вимоги, як власнику. 
Статтею 365 ЦК України врегульовано припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, згідно з якою право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;
2) річ є неподільною;
3) спільне володіння і користування майном є неможливим;
4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Вартість частки на депозитний рахунок суду позивачем не внесена, докази про право позивача на частку у спільному майні (1/2 частку транспортного засобу) відсутні, тому для суду наявні підстави для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову повністю. 

Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. 
При зверненні до суду позивач мала сплатити судовий збір в розмірі 1 211 грн. 20 коп.,втім, судовий збір не був сплачений, що залишилося поза увагою суду, Відтак, зазначена сума має бути стягнута з позивача в дохід держави. 
Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу. 
На підставі наданих відповідачем доказів судом встановлено, що відповідачем понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн., про що суду надано прибутковий касовий ордер від 02.09.2025 р., акт приймання - передачі виконаних робіт від 02.09.2025 р. 
Адвокат Н.Рись є представником відповідача, про що суду наданий відповідний ордер. 
Позивачем не подано клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
За практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Як встановлено судом, представництво інтересів відповідача здійснювалося адвокатом Н.Рись на підставі відповідного ордеру; адвокатом наданий суду детальний опис наданих послу та їх тривалість (проведення консультування клієнта з метою визначення судової перспективи спору (1 год.), збір та аналіз відомостей та доказів для можливості складення відзиву на позовну заяву (1 год. 30 хвил.), складання відзиву на позовну заяву (2 год. 30 хвил.). 
Види адвокатської діяльності визначені у ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», зокрема, 
1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;
4) надання правничої допомоги свідку у кримінальному провадженні;
5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;

6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;
7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;
8) надання правничої допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань;
9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.
Отже, зазначена представником відповідача послуга, як збір та аналіз відомостей та доказів для можливості складення відзиву на позовну заяву, не є видом адвокатської діяльності, у зв`язку з чим її вартість на позивача не може бути покладена. 
Окрім цього, відповідачем не зазначена вартість кожної послуги, яка надавалася адвокатом, а зазначені в акті приймання - передачі послуги є різними по тривалості часу їх надання, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначитися з вартістю таких послуг, як проведення консультування клієнта з метою визначення судової перспективи спору (на яку витрачена 1 год.) та складання відзиву на позовну заяву (на яку витрачено 2 год. 30 хвил.), джерела отримання доказів вичерпані, тому підстави для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу відсутні. 
Керуючись ч. 1 та ч. 3 ст. 3, ст. 13, ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 23, 89, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 та ч. 3 ст. 258, ст.ст. 264 - 265, ст. 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення спільної власності та стягнення грошової компенсації відмовити повністю. 

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 1 211 (одна тисячі двісті одинадцять) грн. 20 коп. 

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Суддя В.В.Спаї