ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 травня 2026 року
м. Київ
справа № 333/6714/25
провадження № 51 - 4575 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурорів ОСОБА_5 , 
ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Запорізького апеляційного суду від 6 листопада 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025082190000156, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Сіверськодонець Луганської області, жителя АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК, такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2025 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього певні обов`язки.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за незаконне придбання, носіння, зберігання та збут вогнепальної зброї, бойових припасів та вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу, за обставин, детально викладених у вироку.
Апеляційний суд вироком від 6 листопада 2025 року частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасував та постановив новий вирок, яким призначив ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 263 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Початок строку відбування вказав рахувати з моменту приведення вироку до виконання. Зарахував у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 13 червня 2025 року по 15 серпня 2025 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. В решті вирок суду залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
В касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок апеляційного суду в частині призначеного покарання та звільнити ОСОБА_8 від призначеного за ч. 1 ст. 263 КК покарання з випробування на підставі ст. 75 КК на строк 1 рік. Мотивуючи свої вимоги, вказує на те, що призначене засудженому апеляційним судом покарання є надмірно суворим. На думку захисника, згаданий суд повною мірою не врахував всіх даних про його особу, зокрема те, що на теперішній час ОСОБА_8 є військовослужбовцем військової частини, яка знаходиться в зоні бойових дій, має державні нагороди. На його утриманні знаходиться дружина, дитина та матір, яка є інвалідом. Також не враховано, що засуджений має декілька поранень та контузій.
В запереченнях на касаційну скаргу захисника сторона обвинувачення просить залишити її без задоволення, а вирок апеляційного суду-без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Прокурори заперечували проти задоволення касаційної скарги захисника.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 263 КК в касаційній скарзі захисником не оспорюються і згідно з вимогами ч. 2 ст. 433 КПК Судом не перевіряються.
Доводи, викладені у касаційній скарзі сторони захисту про невідповідність призначеного ОСОБА_8 апеляційним судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, на думку Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, при призначенні ОСОБА_8 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, дані про особу винного, котрий вину визнав повністю, щиро каявся, має на утриманні малолітню дитину, на обліку у лікаря- нарколога, лікаря-психіатра не перебуває. Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.
На переконання місцевого суду, щире каяття обвинуваченого, в даній ситуації, ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини, бажанням виправити ситуацію, а також готовністю нести кримінальну відповідальність.
Врахувавши всі ці обставини у сукупності, суд призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та дійшов висновку про можливість його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК.
Не погодившись із вироком місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій на обґрунтування своєї позиції щодо незаконності цього рішення виклав змістовні, конкретні доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає вимогам КК, та просив скасувати вирок місцевого суду й ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_8 покарання, яке потрібно відбувати реально.
Зокрема прокурор вказував на те, що дійшовши висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства, місцевий суд обмежився переліченням пом`якшуючих даних, проте не навів переконливих мотивів, чому саме за наявності небезпечних предметів військового призначення, корисливого мотиву збуту та фактичної реалізації частини предметів злочину мету покарання можна досягти без його реального відбування.
Також зазначав, що дії засудженого, передбачені ч. 1 ст. 263 КК, належать до категорії тяжких злочинів, що саме по собі вимагає суворішої оцінки суспільної небезпеки діяння і особи винного. Предмет злочину - вогнемет, наступальна осколкова граната з підривачем і значна кількість боєприпасів - створює підвищений рівень ризику для життя та безпеки громадян, а додаткового значення набуває доведений збут частини предметів, що відрізняє цю справу від випадків пасивного незаконного зберігання та свідчить про усвідомлену дистрибуцію особливо небезпечних предметів у цивільний обіг.
Крім цього наголошував, місцевий суд не надав належної оцінки двом принциповим чинникам, які обтяжують відповідальність: по-перше, злочин вчинено в умовах дії в Україні правового режиму воєнного стану, коли суспільна небезпека незаконного обігу зброї й вибухонебезпечних предметів є максимальною, а принцип невідворотності справедливого покарання має виражений превентивний вимір; по-друге, ОСОБА_8 є військовослужбовцем, який за родом служби обізнаний з порядком обігу зброї та боєприпасів, але, діючи з корисливої мети, свідомо порушив ці приписи та сприяв незаконному обігу предметів підвищеної небезпеки.
Апеляційний суд погодився з доводами прокурора про безпідставність застосування судом першої інстанції до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК, задовольнив частково апеляційну скаргу прокурора, та дотримуючись вимог ст. 420 КПК, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного засудженому покарання та звільнення від його відбування з випробуванням.
Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд у вироку зазначив про те, що судом першої інстанції не надав належної ваги тому, що злочин віднесено законом до категорії тяжких, що він учинений в умовах воєнного стану, а також тому, що обвинувачений є військовослужбовцем, на якого покладено особливі обов`язки щодо додержання дисципліни, закону та безумовної поваги до правил обігу зброї.
Колегія суддів звернула увагу на те, що сукупність установлених даних - незаконне придбання та зберігання особливо небезпечних предметів військового призначення, їх збут за грошову винагороду в місці проживання, усвідомлена протиправність та предмет посягання - свідчить не про випадковість чи ситуативність діяння, а про його усвідомлений і корисливий характер, несумісний із висновком про досягнення мети покарання за відсутності реальної ізоляції від суспільства.
На переконання суду апеляційної інстанції, за наведеного застосування пробації формує у суспільства, а насамперед у військовослужбовців, хибне уявлення про терпимість держави до незаконного обігу зброї та боєприпасів у період збройної агресії, що суперечить принципу невідворотності та справедливості покарання і не відповідає завданням загальної та спеціальної превенції.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК, з чим погоджується й суд касаційної інстанції.
Призначаючи ОСОБА_8 покарання, апеляційний суд врахував відсутність обтяжуючих обставин, наявність щирого каяття, повне визнання вини обвинуваченим, а також факт утримання ним малолітньої дитини, та дійшов висновку про необхідність призначення засудженому покарання такого ж виду і на той самий строк, як його призначив суд першої інстанції, однак, належить відбувати реально, а саме у виді позбавлення волі на строк 3 роки, що є мінімальним, передбаченим санкцією ч. 1 ст. 263 КК.
На переконання суду апеляційної інстанції, саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, що, у свою чергу, відповідає меті покарання, визначеній кримінальним законом.
Колегія суддів вважає, що призначене апеляційним судом ОСОБА_8 покарання ґрунтується на положеннях статей 50, 65 КК, відповідає принципам справедливості, співрозмірності та індивідуалізації покарання.
Переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість призначеного покарання за вироком апеляційного суду, в касаційній скарзі захисника не наведено.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування чи зміни оскаржуваного вироку, при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено, а тому касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Запорізького апеляційного суду від 6 листопада 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 -без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3