Справа № 337/526/26
Номер провадження 2/337/897/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року	м. Запоріжжя	

Хортицький районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Завгороднього Є.В., за участю секретаря судового засідання Лемонджави А.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» Запорізької обласної ради, третя особа: голова комісії з припинення комунального некомерційного підприємства «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» Запорізької обласної ради Паталах Федір Васильович, про скасування наказу про призупинення оплати, стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку остаточного розрахунку при звільненні, –
ВСТАНОВИВ:
28.01.2026 позивач звернулася з позовом до КНП «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» Запорізької обласної ради, про скасування наказу про призупинення оплати, стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку остаточного розрахунку при звільненні.
В обгрунтування позову зазначила, що у січні 2025 року вона була прийнята на посаду лікаря-лаборанта (за сумісництвом) з клінічної біохімії КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр». 27.08.2025 її строковий трудовий договір було продовжено на строк, встановлений за погодженням сторін, до 14.11.2025.
14.11.2025 трудовий договір було припинено у зв`язку з закінченням його строку. Наказом від 14.11.2025 позивача передбачалося звільнити з виплатою компенсації за невикористану відпустку, але у ньому не йшлося про виплату боргу по зарплаті.
Пунктом 1 наказу «Про призупинення оплати за роботу за сумісництвом працівникам підприємства» від 10.10.2025 позивачу було призупинено оплату за роботу за сумісництвом як лікарю-лаборанту з клінічної біохімії клініко-діагностичної лабораторії з оплатою 0,5 ставки з 13.10.2025 у зв`язку з недостатнім фінансуванням підприємства та наявної кредиторської заборгованості по заробітній платі. Позивач вважає виданий наказ незаконним і необгрунтованим. На момент винесення наказу їй було невідомо про жодні поважні причини, які б унеможливлювали виконання відповідачем обов`язків перед працівником, їй не було надано доказів, які б підтверджували критичне фінансове становище відповідача. Трудовий договір не було розірвано чи призупинено. На переконання позивача вона залишається в трудових відносинах з роботодавцем, а тому роботодавець повинен продовжувати виплачувати їй заробітну плату. Оскільки розпорядженням Голови Запорізької обласної державної адміністрації КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» припинено, а його правонаступником визначено КНП «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб», позивач визначає останню юридичну особу належним відповідачем та просить визнати незаконним та скасувати пункт 1 наказу «Про призупинення оплати за роботу за сумісництвом працівникам підприємства» від 10.10.2025 № 174/АГ, стягнути заробітну плату за роботу за сумісництвом за період з 14.10.2025 до 14.11.2025 у розмірі 13 320,00 гривень, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 14.11.2025 і до ухвалення рішення у справі за кожен день затримки розрахунку, виходячи з її середньоденного заробітку у розмірі 532,80 гривень, а також судові витрати.
Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2026 провадження у справі було відкрито, сторонам встановлено строк для надання заяв по суті.
18.02.2026 від відповідача надійшов відзив, у якому сторона заперечила проти позовних вимог, вважаючи їх необгрунтованими. Позивач дійсно в період з січня 2025 до 14.11.2025 працювала в підприємстві за сумісництвом на посаді лікаря-лаборанта з клінічної біохімії клініко-діагностичної лабораторії на 0,5 ставки та була звільнена у зв`язку з закінченням строкового трудового договору, що не оспорюється відповідачем. Працівники, які працюють за сумісництвом одержують заробітну плату за фактично виконану роботу, що передбачено положеннями Закону України «Про оплату праці». У зв`язку з недостатнім фінансуванням підприємства було видано наказ «Про призупинення оплати за роботу за сумісництвом працівникам підприємства» № 174/АГ від 10.10.2025, відповідно до пункту 1 якого призупинено оплату за роботу за сумісництвом з 13.10.2025 позивачу. Крім того у своєму відзиві відповідач, обгрунтовуючи законність наказу послався на положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Після прийняття відповідного рішення ОСОБА_1 будь-якої роботи за сумісництвом не виконувала, що підтверджується табелями обліку робочого часу за жовтень-листопад 2025 року. Враховуючи, що позивач з 14.10.2025 до 14.11.2025 роботу за сумісництвом не виконувала, підстави для нарахування та виплати їй заробітної плати за роботу за сумісництвом відсутні, а відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того відповідач зазначив, що хоча зараз КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» перебуває у стані припинення, на даний момент юридично особу не припинено, відповідний запис до державного реєстру не внесено, а тому він не є належним відповідачем у цій справі.
25.02.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якому вона заперечила проти доводів відповідача. Зазначила, що видання наказу про призупинення оплати за роботу не передбачене законодавством України. Відповідачем не було наведено правових підстав, які б дозволяли винести такий наказ. За своїм характером такий наказ погіршував умови оплати праці в односторонньому порядку. Погіршення кредиторської заборгованості є неналежною підставою, і вона як працівник не повинна страждати через те, що роботодавець не зміг передбачити погіршення становища. Що стосується невиконання нею роботи, то позивач зазначила, що вона не була зобов`язана виконувати трудові обов`язки собі на шкоду, без конкретної гарантії оплати її роботи, оскільки це означало б залучення до примусової праці, яка заборонена. Позивач стверджує, що фактично вона була усунута від виконання трудових обов`язків за сумісництвом і не могла їх виконувати, оскільки сторона роботодавця не створювала умов для виконання роботи і не доводила графік виходу на роботу. Щодо визначення належного відповідача позивач зазначила, що перехід прав та обов`язків від юридичної особи до правонаступника не пов`язується з державною реєстрацію припинення особи, тому датою виникнення правонаступництва треба вважати дату видання розпорядження, яким визначено правонаступника (24.09.2025).
25.02.2026 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких він зазначив, що невиконання роботи за сумісництвом у період з 14.10.2025 по 14.11.2025 підтверджується самим позивачем, відтак, у відповідача був відсутні підстави для нарахування заробітної плати, яка є винагородою за виконану роботу.
13.03.2026 від відповідача надійшли додаткові пояснення, у яких він зазначив, що станом на дату звільнення ОСОБА_1 під час проведення остаточного розрахунку жодної оспорюваної суми, що підлягала б виплаті, не існувало. Призупинення дії трудового договору відбулося на підставі спеціальної норм Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідач діям у чіткій відповідності до вимог спеціального законодавства воєнного стану, вчасно видавши наказ про призупинення дії трудового договору, що виключає будь-які процедурні порушення з боку роботодавця. 
Ухвалою суду від 18.03.2026 підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи по суті.
В судове засідання 21.05.2026 сторони не з`явилися, подали заяви про розгляд справи без їхньої участі. 
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Щодо визначення належного відповідача.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
Суд встановив, що пунктами 4, 5 розпорядження Запорізької обласної військової адміністрації від 24.09.2025 № 149-ор припинено шляхом приєднання КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», правонаступником майна та усіх прав і обов`язків якого визначено КНП «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» Запорізької обласної ради.
Вказане розпорядження, а також факт правонаступництва сторонами не оспорюється.
Відповідно до ст. 36-1 КЗпП України передача суб`єкта господарювання у розумінні цього Кодексу - це зміна власника підприємства, установи, організації, їх реорганізація (злиття, приєднання, поділ, перетворення), виділ, а також зміна власника/користувача майна або його частини, за яким стоїть організована група ресурсів, що використовуються роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), із збереженням виду економічної діяльності, що провадився відчужувачем. Відчужувачем є будь-яка юридична особа чи роботодавець - фізична особа, яка передає суб`єкт господарювання. Набувачем є будь-яка юридична особа чи роботодавець - фізична особа, яка внаслідок передачі отримує суб`єкт господарювання, за яким стоїть організована група ресурсів, продовжує той самий вид економічної діяльності, що і відчужувач, та стає учасником існуючих трудових відносин. У разі передачі суб`єкта господарювання трудові відносини працівників продовжуються із набувачем. Права і обов`язки за трудовими договорами, що існували між працівниками і відчужувачем, переходять до набувача.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 296/443/16-ц (провадження № 61-16634сво19) дійшов висновку про те, що згідно з частинами першою, п`ятою статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Відповідно до частин другої, третьої статті 107 ЦК України після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом. Тлумачення вказаних норм свідчить, що у статтях 104 ЦК та 107 ЦК України не визначається момент переходу прав та обов`язків від юридичної особи, яка припиняється шляхом приєднання. Такий момент не може пов`язуватися із внесенням запису до державного реєстру про припинення юридичної особи, яка приєднується. При реорганізації шляхом приєднання немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Внаслідок приєднання правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при такому виді реорганізації неможливий.
Відтак, суд дійшов висновку, що момент переходу прав та обов`язків до правонаступника не може пов`язуватися з внесення відомостей до реєстру про припинення юридичної особи, отже позивач правильно визначила відповідачем КНП «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» Запорізької обласної ради, яке є правонаступником підприємства, що припиняється шляхом приєднання до відповідача.

Щодо вирішення позовних вимог в частині скасування пункту 1 наказу про призупинення оплати та стягнення середнього заробітку.
Суд встановив, що ОСОБА_1 дійсно працювала в КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» на посаді лікаря-лаборанта з клінічної біохімії клініко-діагностичної лабораторії за сумісництвом, була звільнена 14.11.2025 у зв`язку із закінченням строкового трудового договору, що підтверджується наказом № 206/о та сторонами не оспорюється.
Відповідно до пункту 1 витягу з наказу № 174/АГ від 10.10.2025 «Про призупинення оплати за роботу за сумісництвом працівникам підприємства» головному бухгалтеру ОСОБА_2 наказано призупинити оплату за роботу за сумісництвом наступним працівникам: ОСОБА_1 – лікар-лаборант з клінічної біохімії клініко-діагностичної лабораторії за сумісництвом – 0,5 ставки, з таким формулюванням: «у зв`язку з недостатнім фінансуванням підприємства та наявної кредиторської заборгованості на 01.10.2025 та з метою недопущення збільшення кредиторської заборгованості по заробітній платі».
У своєму відзиві та в подальших заявах по суті відповідач обгрунтовував законність цього наказу тим, що він був ухвалений з урахуванням особливостей трудових відносин працівників в умовах воєнного стану, які визначені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». На даний момент вказаний закон є чинним, його положення не визнані неконституційними, отже, наказ, ухвалений на його підставі, є законним.
Відповідно до ст. 13 Закону України України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору – це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Під час та за період призупинення дії трудового договору роботодавець не зобов`язаний виплачувати працівнику заробітну плату, здійснювати гарантійні та компенсаційні виплати (крім сум, які належали такому працівнику на день призупинення дії трудового договору) і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і трудовим договором (у тому числі надавати, оплачувати та компенсувати будь-які відпустки, дні відпочинку, допомогу по тимчасовій непрацездатності, подавати відповідні заяви-розрахунки, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування). Призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору. 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виснував (постанова від 05.05.2025 у справі № 758/4178/22), що сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію. Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони – не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону. У КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України. Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватись не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП України. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі.
Дослідивши зміст та форму витягу з наказу «про призупинення оплати за роботу за сумісництвом працівника підприємства» дійшов висновку, що він не відповідає вимогам ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», не містить правових підстав для зупинення трудового договору, не обгрунтовує одночасне настання обставин, які зумовлюють неможливість роботодавця надати роботу і неможливість виконувати роботу працівником.
Відповідач не довів, що посилання в наказі на неналежний фінансовий стан підприємства та наявність кредиторської заборгованості перебуває у прямому взаємозв`язку з воєнним станом і зумовлює призупинення дії трудового договору в порядку ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Окремо суд звертає увагу, що положення наказу взагалі жодним чином не стосується врегулювання трудових відносин з працівником ОСОБА_1 , а містить лише організаційне розпорядження, адресоване головному бухгалтеру, «призупинити оплату за роботу за сумісництвом ОСОБА_1 », а начальнику відділу кадрів «довести наказ до відома працівників під підпис», тобто зі змісту наказу вбачається, що його положеннями просто у свавільний спосіб зупинено оплату праці позивача, а не врегульовано питання призупинення трудових відносин (наприклад, шляхом доведення працівнику нового графіку роботи, зміни істотних умов праці, скорочення робочих днів або годин, звуження кола посадових обов`язків або обсягу робіт тощо). 
На переконання суду, пункт 1 наказу «Про призупинення оплати за роботу за сумісництвом працівникам підприємства» від 10.10.2025 № 174/АГ є незаконним, необгрунтованим та прийнятий без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття, а отже підлягає скасуванню.
Щодо стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати за період призупинення трудових відносин та середнього заробітку за час затримки суд зазначає наступне.
Позивач просить стягнути з відповідача кошти у розмірі 13 320,00 гривень за період з 14.10.2025 до 14.11.2025 (з часу призупинення виплати їй заробітної плати за трудовим договором і припинення дії трудового договору, тобто звільнення з підприємства, законність якого позивач не оспорює), виходячи з розрахунку її середнього заробітку за останні два місяці (532,80 гривень на день, 25 робочих днів).
Крім того, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 14.11.2025 до 07.01.2026 (день подання позову) у розмірі 28 238,40 грн (532,80 гривень на день, 53 робочих дні), а також стягнути середній заробіток за період розгляду справи в суді (по день ухвалення рішення у справі).
Суд вважає розрахунок середнього заробітку обгрунтованим та таким, що відповідає положенням постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Своїх контррозрахунків або заперечень щодо розміру середнього заробітку відповідач не надав, заперечивши загалом проти підстав стягнення середнього заробітку як такого.
Досліджуючи питання способу захисту та підстав позову суд зазначає, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні мають різну правову природу. Так, вимушений прогул – це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу). Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.
Таким чином, суд дійшов висновку, що кошти у розмірі 13 320,00 грн, які позивач не отримала за період, коли була незаконно усунута від роботи (з періоду призупинення трудового договору і до моменту закінчення його дії) є за своєю правовою природою середнім заробітком за час вимушеного прогулу і відповідно такі кошти підлягають стягненню з роботодавця в порядку ст. 235 КЗпП (як зазначив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, постанова від 05.05.2025 у справі № 758/4178/22).
Щодо решти позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. 
Згідно зі статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі статтею 22 цього Закону та статтею 97 КЗпП України суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку (стаття 15 Закону України «Про оплату праці»).
Згідно із вимогами статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до частини 1статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Згідно із статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 489/6074/23 (постанова від 08.10.2025) виснувала, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципи права, зокрема щодо пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний. З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України». Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Суд, беручи до уваги всі обставини трудового спору, враховуючи підстави виникнення затримки при розрахунку, розмір заборгованості за час вимушеного прогулу (13 320,00 грн за 25 робочих днів), строковий характер трудового договору, який завершив свою дію 14.11.2025, вважає справедливою та співмірною суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 26 640,00 грн (за 50 робочих днів).
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Таким чином, суд, дослідивши в судовому засіданні надані сторонами докази, дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання незаконним пункту 1 наказу про призупинення оплати за роботу за сумісництвом, стягнення з відповідача середнього заробітку за вимушений прогул (за період з 14.10.2025 по 14.11.2025), а також часткову обгрунтованість позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Позивачем було сплачено судовий збір на загальну суму 2 662,40 грн за позовну вимогу немайнового характеру (скасування наказу) та за позовну вимогу майнового характеру (стягнення середнього заробітку за кожен день затримки розрахунку при звільненні), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Враховуючи вимоги пункту 3 частини 1 ст. 430 ЦПК України суд вбачає наявність підстав для допущення негайного виконання рішення у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати – в межах суми виплати, але не більше ніж за один місяць.
Керуючись ст.ст. 4, 12-13, 76-77, 81, 89, 141, 158, 223, 247, 258, 259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд, –
УХВАЛИВ:
Позов  ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» Запорізької обласної ради, третя особа: голова комісії з припинення комунального некомерційного підприємства «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» Запорізької обласної ради Паталах Федір Васильович, про скасування наказу про призупинення оплати, стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку остаточного розрахунку при звільненні – задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати пункт 1 наказу комунального некомерційного підприємства «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» Запорізької обласної ради від 10.10.2025 № 174/АГ.
Стягнути з комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» Запорізької обласної ради на користь  ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.10.2025 по 14.11.2025 (25 робочих днів) у розмірі 13 320,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (50 робочих днів) у розмірі 26 640,00 грн, судові витрати у розмірі 2 662,40 грн, на загальну суму 42 622,40 грн (сорок дві тисячі шістсот двадцять дві гривні 40 копійок).
Допустити негайне виконання рішення у межах суми заробітної плати за один місяць.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін:
Позивач – ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач – комунальне некомерційне підприємство «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» Запорізької обласної ради (адреса: 69033, м. Запоріжжя, Оріхівське шосе, б. 10-А, ЄДРПОУ 05498909).
Третя особа –голова комісії з припинення комунального некомерційного підприємства «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» Запорізької обласної ради Паталах Федір Васильович (адреса: 69106, м. Запоріжжя, вул. Перспективна, б. 2, ЄДРПОУ 02006707).

Суддя        Євген ЗАВГОРОДНІЙ