КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 року м.Київ №320/50698/25

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючої судді Шевченко А.В., суддів Дудіна С.О., Кушнової А.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Львівський електроламповий завод «Іскра» до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною та нечинною постанови,

в с т а н о в и в:
Приватне акціонерне товариство «Львівський електроламповий завод «Іскра» (далі – позивач, ПрАТ «Львівський електроламповий завод «Іскра») засобами підсистеми «Електронний суд» звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Кабінету Міністрів України (далі – відповідач), в якому позивач просить суд:
визнати протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 30.10.2013 року № 859 «Про затвердження Порядку визначення розміру вартості гуртожитків, які включені до статутних капіталів товариств, утворених в процесі приватизації (корпоратизації)». 
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 30.10.2013 року Кабінетом Міністрів України ухвалено постанову № 859 «Про затвердження Порядку визначення розміру вартості гуртожитків, які включені до статутних капіталів товариств, утворених в процесі приватизації (корпоратизації)». Цей Порядок установлює механізм визначення розміру надання товариствами, утвореними у процесі приватизації (корпоратизації), до статутних капіталів яких включено гуртожитки, компенсації їх вартості під час передачі у власність територіальних громад. Розмір компенсації розраховується виходячи з вартості гуртожитків, за якою їх включено до статутних капіталів товариств, утворених у процесі приватизації (корпоратизації), з урахуванням її зменшення внаслідок нарахованого фізичного зносу і збіднення в результаті фактичних витрат власників гуртожитків на проведення капітального ремонту під час перебування гуртожитків у їх власності.
Позивач вважає, що оскаржувана постанова вступає в протиріччя з діючим законодавством, Конституцією та Європейською конвенцією, є дискримінаційною, незаконною та порушує право власності. Постанова обмежує права власників гуртожитків, що їх включено до статутних капіталів товариств, при передаванні таких гуртожитків у власність територіальних громад.
Позивач звертає увагу, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини виплата компенсації за майно є суттєвим фактором при оцінці наявності справедливої рівноваги між інтересами суспільства та приватних осіб; така компенсація має бути обґрунтовано пов`язаною з вартістю майна на час його відчуження. Вважає, що компенсація у розмірі 1 766, 02 грн, визначена за рішенням суду, є втручанням у вільне володіння майном і порушує законні права позивача, а тому вказаний Порядок визначення розміру вартості гуртожитків, які включені до статутних капіталів товариств, утворених в процесі приватизації (корпоратизації) є незаконним, постанова Кабінету Міністрів України, якою цей порядок затверджено, є протиправною і такою, що підлягає визнанню нечинною.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.01.2026 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 24.02.2026.
24.02.2026 судове засідання відкладено на 03.03.2026.
03.03.2026 відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому останній позовні вимоги не визнає, вважає, що підстави позовної заяви не свідчать про протиправність та незаконність оскаржуваних положень спірної постанови, що у свою чергу свідчить про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з огляду на таке. 
Зазначає, що відносини, що виникають у сфері правових, майнових економічних соціальних, організаційних питань щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення, в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані врегульовано Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Статтею 14 цього Закону визначено особливості передачі гуртожитків у власність територіальних громад, зокрема частиною першою цієї статті встановлено, що гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. 
Водночас, частиною третьою статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» встановлені способи передачі гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у власність територіальних громад відповідно до цього Закону.
Частина четверта статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» унормовує, що розмір компенсації вартості гуртожитків, що передаються відповідно до цього Закону у власність територіальних громад на частково-компенсаційній або компенсаційній основі, розраховується відповідно до вартості гуртожитків, за якою їх було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, з урахуванням зменшення вартості внаслідок нарахованого фізичного зносу або збільшення вартості в результаті фактично підтверджених витрат власників на проведення капітального ремонту за час перебування гуртожитків у їхній власності.
На виконання норм статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» Кабінетом Міністрів України було розроблено Порядок визначення розміру вартості гуртожитків, які включені до статутних капіталів товариств, утворених в процесі приватизації (корпоратизації), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.2013 року № 859.Відповідач вважає, що положення оскаржуваної постанови є законними, оскільки відповідають законодавчим актам вищої юридичної сили, що вбачається з норм Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».
Окремо звертає увагу, що позивач не вказує на порушення Кабінетом Міністрів України процедури прийняття спірного нормативно-правового акту. 
Враховуючи вищевикладене, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. 
03.03.2026 судове засідання відкладено на 17.03.2026.
17.03.2026 у підготовче судове засідання з`явилися повноважні представники сторін.
Відповідно до ухвали суду від 17.03.2026 продовжено строк проведення підготовчого засідання по справі на 30 календарних днів. Оголошено перерву в підготовчому засіданні до 08 квітня 2026 року.
08.04.2026 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду колегіально у складі трьох суддів під головуванням судді Шевченко А.В. по суті на 29.04.2026.
Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Міністерство розвитку громад та територій України.
29.04.2026 у судове засідання з`явилися уповноважені представники позивача, відповідача та третьої особи.
До матеріалів справи долучено письмові пояснення третьої особи від 28.04.2026.
У письмових поясненнях третя особа зазначає, що спірні положення оскаржуваної постанови прийняті на виконання Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та в межах наданих Конституцією повноважень. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Протокольною ухвалою суду від 28.04.2026 вирішено подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів встановила такі обставини. 
Рішенням господарського суду Львівської області від 18.03.2024 по справі № 914/2350/18 (914/3089/20) (в межах справи про банкрутство) задоволено заяву ПрАТ «Львівський електроламповий завод «Іскра» про перегляд за виключними обставинами рішення Господарського суду Львівської області від 31.08.2021 у справі №914/2350/18 (914/3089/20). Рішення Господарського суду Львівської області від 31.08.2021 у справі № 914/2350/18 (914/3089/20), яким було зобов`язано Товариство передати у комунальну власність територіальної громади м.Львова будівлю під літ. «А-9» (9-ти поверховий гуртожиток на 518 місць) загальною площею 4873,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Білоцерківська, 10, скасовано, та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Львівської міської ради відмовлено повністю. 
29.05.2025 Західним апеляційним господарським судом прийнято постанову, відповідно до якої рішення Господарського суду Львівської області від 18.03.2024 скасовано. Змінено рішення Господарського суду Львівської області від 31.08.2021 у справі № 914/2350/18 (914/3089/20) і постановлено:
викласти пункт 2 резолютивної частини у такій редакції:
«Зобов`язати Приватне акціонерне товариство Львівський електроламповий завод Іскра (79066, м. Львів, вул. Вулецька, буд. 14, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ 00214244) передати у комунальну власність територіальної громади м. Львова будівлю під літ. «А-9» (9-ти поверховий гуртожиток на 518 місць) загальною площею 4873,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Білоцерківська, будинок 10 на повній компенсаційній основі у розмірі 1 766,02 грн вартості будівлі на дату внесення такого гуртожитку до статутного фонду ВАТ «Іскра», створеного в процесі приватизації Державного підприємства «Львівський електроламповий завод ВО «Іскра», розпочатої на підставі наказу Фонду державного майна України № 59-АТ від 31.12.1993».
викласти мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
24.09.2025 Верховним Судом прийнято постанову, якою залишено без змін постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.05.2025. 
Оскільки позивач вважає, що при винесенні постанови у справі № 914/2350/18 (914/3089/20) Західний апеляційний господарський суд керувався, у тому числі, нормами постанови Кабінету Міністрів України від 30.10.2013 року № 859 «Про затвердження порядку визначення розміру вартості гуртожитків, які включені до статутних капіталів товариств, утворених в процесі приватизації (корпоратизації)», яка, на його думку, вступає у протиріччя зі статтею 41 Конституції України та порушує його право приватної власності у зв`язку примусовим позбавленням майна на такій компенсаційні основі, яка в рази менше його реальної вартості, він звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та обставинам справи, колегія суддів виходить з такого.
Основні правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, регулюються Законом України від 04.09.2008 № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі – Закон № 500-VI).
Статтею 1 Закону № 500-VI установлено, що сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, системи цивільного захисту та державних навчальних закладів.
Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, що перебувають у приватній власності, крім гуртожитків, які було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Згідно зі статтею 3 Закону № 500-VI всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад. Передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону.
Особливості передачі гуртожитків у власність територіальних громад визначено у статті 14 Закону № 500-VI з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 7-р(II)/2021 від 20.10.2021, зокрема, гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів: 
1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються: 
а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; 
б) {Підпункт «б» пункту 1 частини третьої статті 14 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду № 7-р(II)/2021 від 20.10.2021} без згоди власника гуртожитку – за рішенням суду;
2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються: 
а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради; 
б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради; 
3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються:
а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку;
б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.
Отже, визначена Законом № 500-VI процедура передачі гуртожитків у власність територіальних громад допускає різні варіанти оплатної передачі у власність територіальної громади гуртожитків та дозволяє у разі недосягнення домовленості між власником гуртожитку та відповідною місцевою радою саме у суді досліджувати державну частку у статутному капіталі власника гуртожитку й інші умови, які мають значення для визначення розміру компенсації. 
Відповідно до частини четвертої статті 14 Закону № 500-VI розмір компенсації вартості гуртожитків, що передаються відповідно до цього Закону у власність територіальних громад на частково-компенсаційній або компенсаційній основі, розраховується відповідно до вартості гуртожитків, за якою їх було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, з урахуванням зменшення вартості внаслідок нарахованого фізичного зносу або збільшення вартості в результаті фактично підтверджених витрат власників на проведення капітального ремонту за час перебування гуртожитків у їхній власності.
Колегія суддів враховує, що на момент прийняття оскаржуваної постанови, редакція частини третьої статті 14 Закону № 500-VI діяла у наступній редакції:
« Гуртожитки, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), передаються у власність територіальної громади за умови попередньої повної компенсації вартості гуртожитку або безоплатно, за умови згоди на це власника гуртожитку. 
Розмір компенсації вартості гуртожитків розраховується відповідно до вартості гуртожитків, за якою їх було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), з урахуванням її зменшення внаслідок нарахованого фізичного зносу і збільшення в результаті фактичних витрат власників на проведення капітального ремонту за час перебування гуртожитків у їх власності. У разі наявності корпоративних прав держави у статутному капіталі таких товариств розмір компенсації визначається пропорційно обсягу таких прав відповідно до закону.
За згодою сторін компенсація вартості гуртожитків може здійснюватися грошима або майном (майновими правами). 
Порядок визначення розміру компенсації (859-2013-п) встановлюється Кабінетом Міністрів України». 
Згідно зі статтею 15 Закону № 500-VI до повноважень Кабінету Міністрів України у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках належить:
1) забезпечення реалізації державної політики у цій сфері;
2) розроблення державної програми передачі гуртожитків територіальним громадам, здійснення контролю за її виконанням;
3) координація діяльності центральних органів виконавчої влади та місцевих державних адміністрацій у цій сфері;
4) прийняття нормативно-правових актів, передбачених цим Законом;
5) здійснення інших повноважень у цій сфері відповідно до закону.
На виконання частини третьої статті 14 Закону № 500-VI Кабінетом Міністрів України на підставі наданих повноважень відповідачем прийнято постанову від 30.10.2013 № 859 «Про затвердження Порядку визначення розміру компенсації вартості гуртожитків, які включені до статутних капіталів товариств, утворених у процесі приватизації (корпоратизації)» (далі – Порядок № 859, оскаржувана постанова), якою передбачено механізм визначення їх реальної вартості як з урахуванням фізичного зносу, так і затрат власника на здійснення заходів з капітального ремонту гуртожитку, що підлягає передачі у комунальну власність, виходячи із первісної вартості об`єкта. 
Цією постановою визначено, що вартість гуртожитків, за якою їх було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, визначено як первісну вартість таких об`єктів. 
Стаття 14 Закону № 500-VI, у редакції, яка була застосована до позивача, діє від 05.04.2017 у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» № 1999-VIII.
Рішенням Конституційного Суду № 7-р(II)/2021 від 20.10.2021 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) підпункт «б» пункту 1 частини третьої статті 14, яким було передбачено норму щодо передачі гуртожитків, включених до статутних капіталів, у власність територіальних громад на безкомпенсаційній основі без згоди власників гуртожитку - за рішенням суду. 
Конституційний Суд України, розглядаючи цю справу, дійшов висновку про те, що має бути дотримано справедливого балансу між гарантією захисту права приватної власності, зокрема і від примусового відчуження без дотримання умови попереднього і повного відшкодування її вартості (частина п`ята статті 41 Конституції України), та конституційним правом осіб, які проживають у гуртожитках, на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг та житло (стаття 48 Конституції України).
З огляду на те, що норма про безкомпенсаційну передачу гуртожитків без згоди власника визнана неконституційною, залишається можливою передача гуртожитку в комунальну власність на частково-компенсаційній чи компенсаційній основі, оскільки ці норми не визнавались неконституційними.
Порядок № 859 у свою чергу установлює механізм визначення розміру надання товариствам, утвореним у процесі приватизації (корпоратизації), до статутних капіталів яких включено гуртожитки, компенсації їх вартості під час передачі у власність територіальних громад (далі - компенсація).
Пункт 6 Порядку № 859 визначає, що розмір компенсації розраховується виходячи з вартості гуртожитків, за якою їх включено до статутних капіталів товариств, утворених у процесі приватизації (корпоратизації), з урахуванням її зменшення внаслідок нарахованого фізичного зносу і збільшення в результаті фактичних витрат власників гуртожитків на проведення капітального ремонту під час перебування гуртожитків у їх власності.
Пункт 7 Порядку № 859 встановлює формулу, за якою визначається розмір такої компенсації.
Тобто, саме приписи статті 14 Закону № 500-VI стали підставою для передачі у комунальну власність територіальної громади м. Львова будівлі під літ. «А-9» (9-ти поверховий гуртожиток на 518 місць) загальною площею 4873,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на повній компенсаційній основі у розмірі 1 766,02 грн вартості будівлі на дату внесення такого гуртожитку до статутного фонду ВАТ «Іскра», а не норми постанови Кабінету Міністрів України від 30.10.2013 № 859.
Основні ж мотиви позивача зводяться до надмірно малої суми компенсації вартості належного йому гуртожитку, а не до законності норм оскаржуваної постанови.
Позивач у позовній заяві не наводить будь-яких процедурних порушень при прийнятті оскаржуваної постанови як підстави для задоволення позовних вимог.
Позивачем не наведено будь-яких доводів в обґрунтування своїх позовних вимог в цій частині, що виключає можливість їх перевірки та оцінки судом.
Єдиною підставою, на яку звертає увагу позивач, є, на його думку, невідповідність норм оскаржуваної постанови рішенням Європейського суду з прав людини та статті 41 Конституції України
Колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо особливостей провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень: 1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
Дана норма чітко розмежовує юрисдикцію адміністративних судів та Конституційного Суду України, дозволяючи громадянам та юридичним особам захищати свої права від незаконних підзаконних актів урядового рівня через систему адміністративного судочинства.
За правилами цієї статті, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
З матеріалів справи встановлено, що спірна постанова прийнята відповідачем в межах наявних у нього повноважень, що не заперечується позивачем.
Натомість у позовній заяві позивачем не визначено, які саме його суб`єктивні права та/або інтереси порушено саме фактом прийняття цієї постанови, яка регулює виключно механізм визначення розміру компенсації, а особливості ж порядку передачі гуртожитків у власність територіальних громад визначено саме Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».
У підсумку, з урахуванням вищезазначеного в сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що позовна заява є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідач.
Згідно з положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог підстав для розподілу судових витрат на підставі статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.
У взаємозв`язку з вищенаведеним та керуючись статтями 6, 7, 9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255, 264, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позовної заяви Приватного акціонерного товариства «Львівський електроламповий завод «Іскра» відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуюча суддя Шевченко А.В.

Судді: Дудін С.О. 

Кушнова А.О.