Справа № 761/35182/24
Провадження № 2/761/1226/2026
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді:  Волошина В.О.
при секретарі:   Греку Д.С.,
за участі:
позивача:    ОСОБА_1 
представників позивача:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
представника відповідача:   ОСОБА_5 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про стягнення матеріальних збитків; стягнення додаткових понесених матеріальних витрат; стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Фізичної особи-підприємця (ФОП) ОСОБА_6 , в якому просив суд:
- стягнути з відповідача на користь позивача матеріальні збитки, в розмірі 59100,0 грн. (далі по тексту - вимога № 1);
- стягнути з відповідача на користь позивача додаткові матеріальні витрати в розмірі 94740,0 грн. (далі по тексту - вимога № 2);
- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50000,0 грн. (далі по тексту - вимога № 3).
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 21 грудня 2023р. між сторонами в усній формі було укладено договір підряду, відповідно до якого позивач передав відповідачу для здійснення ремонту, належний на праві власності позивачу автомобіль «Toyota Land Cruiser» д.н.з. НОМЕР_1 , а відповідач прийняв цей автомобіль та зобов`язувався його відремонтувати за кошти позивача.
Відповідач проводив ремонт автомобіля позивача до кінця лютого 2024р., після чого позивачем було сплачено за ремонт 59100,0 грн.
Однак, проведений відповідачем ремонт автомобіля позивача виявився неякісним, деякі механізми та агрегати з автомобіля були вкрадені, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутись до іншого суб`єкта господарювання для проведення ремонту свого автомобіля, та поніс додатково витрати на відновлювальний ремонт в розмірі 94740,0 грн.
Крім того, неналежний ремонт автомобіля позивача, спричинив у позивача моральні страждання, які сторона позивача оцінює у 50000,0 грн.
Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду, з вказаним позовом для захисту свого порушеного права.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 вересня 2024р. позов залишено без руху та надано стороні позивача строк для усунення недоліків.
04 листопада 2024р. на адресу суду надійшла заява сторони позивача про усунення недоліків.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2024р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, та призначено справу в підготовче засідання.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2025р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
В судовому засіданні 02 липня 2025р. позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просив суд позов задовольнити.
В судовому засіданні 02 березня 2026р. представник позивача ОСОБА_4 заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просив суд позов задовольнити. 
Представник відповідача проти позову заперечив, в подальшому представник відповідача в судові засідання не з`являвся, поважності причин неявки не повідомив.
В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторони відповідача.
Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. (ч. 2 ст. 15 ЦК України).
Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024р. у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023р. в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023р. у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019р. в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018р. у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018р. у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019р. у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019р. у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020р. у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022р. в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21).
Приватно - правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023р. в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023р. в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником автомобіля «Toyota Land Cruiser» д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 24, 25).
Звертаючись до суду з вимогою № 1, позивач зазначав, що між сторонами 21 грудня 2023р. було укладено в усній формі договір побутового підряду, відповідно до якого відповідач, зобов`язувався відремонтувати належний позивача вищезазначений автомобіль, а позивач зобов`язувався сплатити вартість ремонту, однак відповідач здійснив ремонт неякісно, під час перебування автомобіля на станції технічного обслуговування у відповідача, з автомобіля були викраденні механізми та агрегати, а проведений ремонт здійснено неякісно.
Так, на обгрунтування зазначених обставин, позивачем було надано, в якості доказів Акти виконаних робіт № D318КІ від 21 грудня 2023р. (а.с. 16, 17), № Р3183КІ від 21 грудня 2023р. (а.с. 18).
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до частини 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
За змістом ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Як передбачено ст. 873 ЦК України, зокрема, вартість робіт, виконаних за договором побутового підряду, визначається за погодженням сторін.
Згідно зі ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.
Згідно ст. 902 ЦК України визначає, що виконавець повинен надати послугу особисто і лише у випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу.
Враховуючи вимоги 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», договір зі споживачем може бути укладеним, якщо сторонами в належній формі погоджено ціну як істотну умову.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Положеннями ст. 846 ЦК України передбачено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.
Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.
Замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові (ч. 1 ст. 853 ЦК України).
Правові наслідки порушення зобов`язання визначенні ст. 611 ЦК України, якою передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановленні договором або законом, зокрема, розірвання договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.
Так, в обгрунтування заявленої вимоги № 1, стороною позивача протягом всього часу розгляду справи в суді не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, який би підтверджував факт укладення між сторонами договору на ремонт автомобіля позивача, передачі автомобіля позивачем відповідачу для виконання ремонтних робіт, отримання позивачем автомобіля від відповідача після здійснення чи не здійснення відповідних робіт, при цьому судом не встановлено види робіт, тривалість їх виконання.
Так, надані стороною позивача, в якості письмових доказів Акти виконаних робіт № D318КІ від 21 грудня 2023р. (а.с. 16, 17), № Р3183КІ від 21 грудня 2023р. (а.с. 18), судом оцінюються критично, оскільки зазначені Акти не підписані, ні стороною позивача ні стороною відповідача. За змістом позову, сторона позивача зазначала, що ремонті роботи були здійснені стороною відповідача до кінця лютого 2024р., проте вищенаведені Акти виконаних робіт датовані 21 грудня 2023р.
Протягом всього часу розгляду справи в суді, судом не встановлено, який обсяг робіт було виконано чи не виконано співробітниками відповідача, чи були виконанні роботи без зауважень, чи було отримано позивачем автомобіль після ремонтних робіт з претензіями до його стану та комплектації. При цьому, судом позивачу та його представникам роз`яснювались положення ст. ст. 84, 93, 117, 103, 106 ЦПК України. 
Крім того, в обгрунтування вимоги № 1, сторона позивача наголошувала, що за виконання ремонтних робіт відповідачу були сплачені позивачем грошові кошти в розмірі 59100,0 грн. та надані квитанції (а.с. 26-33), проте з вказаних квитанцій не можливо встановити призначення платежу, отримувачем зазначена відмінна від відповідача особа, як і відсутні відомості, що платником є саме позивач, чи інші особи в інтересах позивача. 
Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, яка відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України полягає в тому, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Докази мають бути належними, допустимими та достовірними. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України).
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частинами 6, 7 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. 
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 1.
Звертаючись до суду з вимогою № 2, позивач зазначав, що вимушений був звернутись до ФОП ОСОБА_7 для здійснення проведення ремонтних робіт його автомобіля «Toyota Land Cruiser» д.н.з. НОМЕР_1 , у зв`язку з неякісним проведенням ремонтних робіт ФОП ОСОБА_6 , у зв`язку з чим йому були спричинені збитки в розмірі 94740,0 грн.
В обгрунтування заявленої вимоги № 2, сторона позивача зазначала, що ця вимога підтверджується порівнянням Актів виконаних робіт ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 .
Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ст. 1192 цього Кодексу, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача, не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, в обгрунтування вимоги № 2, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.
В силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, Верховний Суд зазначив, в постанові від 02 червня 2021р. (справа №355/1454/19), що при вирішенні питання в частині відшкодування моральної шкоди у правовідносинах, на які поширюється Закон України «Про захист прав споживачів» (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2019р. у справі № 360/723/16-ц (провадження № 61-22702сво18), відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Відносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди (частини перша, друга статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020р. у справі № 216/3521/16 (провадження № 14-714цс19) зазначено, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Щодо вимоги позивача № 3 про відшкодування моральної шкоди, то в цій частині позов також не підлягає задоволенню, оскільки стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами факт заподіяння моральної шкоди позивачу зі сторони відповідача, при цьому за змістом позову, позивач заявляючи вимогу № 3, послався лише на норми матеріального права, не зазначивши обставин заподіяння йому цієї шкоди.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, з відповідача не підлягають стягненню судові витрати.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 23, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. ст. 15, 16, 22, 525, 526, 530, 610 - 612, 627-629, 638, 837, 846 ЦК України; ст. 4, 10, 21-23, 26 Закону України «Про захист прав споживачів», суд, -

в и р і ш и в:

Позов  ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) про стягнення матеріальних збитків; стягнення додаткових понесених матеріальних витрат; стягнення моральної шкоди - залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 18 травня 2026р.

Суддя: