Справа № 159/3615/25
Провадження № 2/159/90/26

КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2026 року м. Ковель 

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Бойчука П.Ю.,

розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»(м. Київ, вул. Менделєєва, 12/94/1) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат за порушення виконання грошового зобов`язання,-

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулось через підсистему «Електронний суд» системи ЄСІТС до суду з позовом, у якому просить стягнути солідарно з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за порушення грошового зобов`язання у загальному розмірі 89793,14 грн., яка складається з: 64679,36 грн. - інфляційні втрати; 4688,38 грн. - 3 % річних та судові витрати в сумі 2422,40 коп. 
Позов обґрунтовано тим, що 20.06.2008 року між АК «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №11362542000, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 25 000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути кредит в строк до 19 червня 2023 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі 15,00 % річних.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором, 20.06.2008 року між АК «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №11362542000/1.
13.02.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кейт Колект» укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «Кейт Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №11362542000 від 20.06.2008 року та до  ОСОБА_2 за договором поруки №11362542000/1 від 20.06.2008 року. 
У зв`язку з невиконанням кредитного договору, 11 червня 2012 року рішенням Ковельського міськрайонного судом Волинської області позов задоволено повністю та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором №11362542000 від 20.06.2008 року в розмірі 244963,25 грн. 
Незважаючи на набрання рішенням суду законної сили, відповідачі у добровільному порядку грошове зобов`язання вчасно не виконують, у зв`язку з чим позивач, посилаючись на ст. 625 ЦК України, просить стягнутисолідарно з відповідачів інфляційні втрати в сумі 64679,36 грн. та 3% річних в сумі 25113,78 грн., що в загальному становить 89793,14 грн.
Справа № 159/3615/25 перебувала в провадженні судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_3 .
За наслідками повторного автоматизованого розподілу справи, згідно розпорядження керівника апарату суду №75/02.10 від 22.10.2025 року (у зв`язку з звільненням у відставку з посади судді ОСОБА_3 ), проведено автоматизований розподіл вищевказаної справи та головуючим в справі визначено суддю Бойчука П.Ю.
Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29.10.2025 року справу прийнято до свого провадження та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 
У строк, встановлений судом, в тому числі повторно, відповідачі відзив на пред`явлений позов не подали.
Таким чином, у зв`язку з ненаданням відповідачами відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України).
Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, з`ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку про те, що позов підлягає до повного задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Предметом розгляду даної справи є спірні правовідносини сторін, що виникли внаслідок кредитного зобов`язання та подальшого виконання зобов`язання на підставі судового рішення, яким стягнуто заборгованість на користь кредитора.
Судом встановлено, що 20.06.2008 року між Акціонерним товариством комерційний банк «УкрСиббанк» (далі - Кредитор) та ОСОБА_1 (далі – Позичальник) укладений договір про надання споживчого кредиту № 11362542000, згідно умов якого банк надав кредит у розмірі 25000,00 доларів США.
Згідно п.1.2.2 кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору (якщо сторонами визначено такий графік погашення та укладено додаток № 1 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше 19.06.2023 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін. 
20.06.2008 року між Акціонерним товариством комерційний банк «УкрСиббанк» (далі - Кредитор) та ОСОБА_2 (далі – Поручитель) укладений договір поруки № 11362542000/1, згідно умов якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 (далі –Боржник) усіх зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 11362542000 від 20.06.2008 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. 
13.02.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кейт Колект» укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «Кейт Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №11362542000 від 20.06.2008 року та до  ОСОБА_2 за договором поруки №11362542000/1 від 20.06.2008 року. 
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11.06.2012 року (справа № 0306/1540/2012; провадження 2/0306/517/2012) стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2  на користь ТОВ«Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором № 11362542000 від 20.06.2008 року в розмірі 244936,25 грн.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19.02.2024 року (справа № 1596/5003/2012; провадження 2/0306/517/2012) стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2  на користь ТОВ«Кей-Колект» 3% річних за сумою боргу 244963,25 грн., у період з 01.09.2020 по 23.02.2022, в розмірі 10885,76 грн. та інфляційні втрати в розмірі 39954,12 грн., в рівних долях з кожного.
Вищевказані судові рішення набрали законної сили.
Оскільки у рішенні суду від 11.06.2012 року встановлені обставини, які, відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню, такі обставини є преюдиційними та обов`язковими для суду при розгляді цієї справи і не потребують повторного доведення сторонами.
За змістом положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).
За змістом вказаної норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-2168цс15 та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц.
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, як наслідок, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення.
Отже, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання 3% річних та інфляційних втрат передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачі на момент звернення позивача до суду з позовом – 03.06.2025 року мали невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, яке встановлене рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11.06.2012 року у справі № 0306/1540/2012.
Зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором від 20.06.2008 року та договору поруки від 20.06.2008 року тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання – 19.06.2023 року (п.1.2.2 кредитного договору та п.1.2. договору поруки) і, станом на даний час, зобов`язання за договором відповідачами не виконані.
Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами виникло грошове зобов`язання, а тому його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у справі №127/15672/16-ц від 08.11.2019 погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Відповідно до наданих матеріалів справи та заявлених позовних вимог, позивач в порядку ст. 13 ЦПК України визначив межі позову, зокрема період стягнення - з 02.04.2017 року по 31.08.2020 року.
Як уже зазначалося, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 Цивільного кодексу України).
Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18).
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 903/602/24 від 02.07.2025 зазначила, що у іншій справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку.
Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.
Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд, з огляду на наявні в матеріалах справи докази, має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.
Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.
До того ж, у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.
З огляду на зазначені правові висновки Верховного Суду та висновки Великої Палати Верховного Суду, враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.
При цьому, суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.
Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.
Відтак, розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Аналогічна правова позиція у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24.
Що стосується інфляції суд зазначає таке. 
Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519).
Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.
Компенсація кредитору інфляційних втрат, згідно з положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.
Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат. Висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року у справі № 904/4334/22, від 24 січня 2024 року у справі № 917/991/22, від 01 жовтня 2024 року у справі № 910/18091/23 та від 05 листопада 2024 року у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 712/4975/22.
Оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 викладені правові висновки про можливість зменшення судом за певних умов розміру як неустойки, штрафу, так і процентів річних, але взагалі не зазначено про зменшення розміру інфляційних втрат, а тому суд позбавлений можливості вирішувати питання про відступ від цих висновків в частині зменшення судом розміру інфляційних втрат.
Згідно з наданими позивачем розрахунками заборгованості за період з 02.04.2017 по 31.08.2020 року, розмір 3 % річних становить 25113,78 грн, а інфляційні втрати — 64679,36 грн.
Судом перевірено наданий позивачем розрахунок 3 % річних та нарахованих інфляційних втрат від інфляції, він є правильним і приймається судом.
В свою чергу, будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості щодо невиконання рішення суду, відповідачами по справі суду надано не було, власного контррозрахунку не надано.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Отже, з огляду на те, що відповідачі порушили грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.
За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню.
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає сплаті судовий збір в розмірі 2422,40 грн, сплачений за ставкою 0,8 за подання позову за допомогою підсистеми «Електронний суд».

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 82, 89, 141, 263, 264, 265, 274-279 ЦПК України, на підставі ст.ст. 526, 625 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат за порушення виконання грошового зобов`язання,- задовольнити повністю.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»заборгованість за порушення грошового зобов`язання за період з 02 квітня 2017 року по 31 серпня 2020 року включно у загальному розмірі 89793 (вісімдесят дев`ять тисяч сімсот дев`яносто три) грн. 14 коп. та судові витрати по справі в сумі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. в рівних частках з кожного.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:
Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кейт-Колект», код ЄДРПОУ 37825968, місцезнаходження: м.Київ, вул.Менделєєва, буд.12 оф.94/1.
Відповідач –  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач –  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Головуючий:	П. Ю. БОЙЧУК