Дата документу 26.05.2026 Справа№ 335/453/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд 

 
Провадження №11-кп/807/607/26	Головуючий у 1-й інстанції  ОСОБА_1 	
Єдиний унікальний №335/453/26	Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2 	
Категорія: ч.4 ст.185 КК України	  	

Вирок
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року       м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі
головуючого     ОСОБА_2 
суддів      ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
за участі секретаря   ОСОБА_5 
прокурора     ОСОБА_6 
захисника     ОСОБА_7 
обвинуваченого    ОСОБА_8  (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на вирок Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 13 березня 2026 року, яким 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Луганськ Луганської області, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,
визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.ч.1, 2 ст.190, ч.1 ст.361, ч.1 ст.209 КК України,
ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.
15 червня 2024 року приблизно о 17 годині 30 хвилин ОСОБА_8 , перебуваючи на території Вознесенівського району м.Запоріжжя, більш детальне місце в ході досудового розслідування не встановлено, маючи єдиний злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, шляхом обману, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння майнової шкоди використовуючи соціальну мережу «Інстаграм» зі свого акаунту з нікнеймом « ОСОБА_9 » ( ОСОБА_10 ), достовірно усвідомлюючи, що отримані грошові кошти він наміру повертати не має, звернувся до потерпілої ОСОБА_11 з проханням позичити гроші на лікування, запевнивши, що поверне їх після заробітку.
ОСОБА_11 , будучи введеною в оману, зі своєї банківської картки 15 червня 2024 року, шляхом 2 транзакцій, перевела на належну ОСОБА_8 на банківську карту грошові кошти в сумі 608 грн.
Після цього, ОСОБА_8 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на незаконне заволодіння грошовими коштами потерпілої, діючи умисно з єдиним злочинним умислом 26 вересня 2024 року, використовуючи месенджер «Telegram» та номер мобільного оператора ПрАТ «ВФ Україна» НОМЕР_1 , знову звернувся до потерпілої ОСОБА_11 , повідомивши, про готовність повернути борг. Діючи шляхом обману, ОСОБА_8 зазначив, що для проведення фінансових операцій йому необхідно, щоб потерпіла здійснила додатковий переказ грошових коштів на його банківську картку.
ОСОБА_11 , будучи введеною в оману та будучи необізнаною у механізмах банківських переказів, зі своєї банківської картки 26 вересня 2024 року, шляхом 5 транзакцій, перевела на належну ОСОБА_8 банківську карту грошові кошти в сумі 2313 грн.
Після цього, 27 вересня 2024 року ОСОБА_8 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на незаконне заволодіння грошовими коштами потерпілої, діючи умисно з єдиним злочинним умислом, використовуючи месенджер «Telegram» та номер мобільного оператора ПрАТ «ВФ Україна» НОМЕР_1 , знову звернувся до потерпілої ОСОБА_12 , зазначивши, що для повернення боргу їй знову необхідно поповнити його банківську картку.
ОСОБА_11 , будучи введеною в оману та будучи необізнаною у механізмах банківських переказів, зі своєї банківської картки 27 вересня 2024 року шляхом 3 транзакцій, перевела на належну ОСОБА_8 банківську карту грошові кошти в сумі 1180 грн.
Отримавши від ОСОБА_11 грошові кошти в загальній сумі 4101 грн., ОСОБА_8 повернення бору не здійснив, незаконно заволодів ними та розпорядився отриманими грошовими коштами на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_8 , діючи з єдиним злочинним умислом, з корисливих мотивів, шляхом обману, незаконно заволодів грошовими коштами в сумі 4101 грн., які належать потерпілій ОСОБА_11 , чим завдав їй майнову шкоду на вищезазначену суму.
Окрім того, 22 липня 2024 року ОСОБА_8 , знаходячись в палаті №13 терапевтичного відділення КНП «Міська лікарня №6» 3МР, розташованої за адресою: м.Запоріжжя, вул.Сталеварів, буд.34, разом з потерпілим ОСОБА_13 , переслідуючи прямий умисел, направлений на несанкціоноване втручання в роботу інформаційної (автоматизованої) системи «Приват24» з керуванням банківськими рахунками АТ КБ «ПриватБанк», діючи з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, а також будучи обізнаним в роботі з онлайн-банкінгами, отримав доступ до мобільного телефону потерпілого ОСОБА_14 та за допомогою комбінації *161# дізнався номер телефону останнього.
Після цього, ОСОБА_8 завантажив на свій мобільний телефон застосунок «Приват24», який згідно Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах», є інформаційною (автоматизованою) системою, без дозволу та відома користувача інформації в системі - потерпілого ОСОБА_14 здійснив несанкціоновану реєстрацію від імені потерпілого в системі з використанням номеру телефону потерпілого, а саме оператора стільникового зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» НОМЕР_2 , шляхом отримання СМС-повідомлення з одноразовим кодом для зміни пін-коду доступу до облікового запису, отримав несанкціонований доступ до «особистого кабінету» ОСОБА_14 в інтернет-банкінгу «Приват24», зокрема до банківської карти потерпілого.
Окрім цього, 25 липня 2025 року о 19 годині 03 хвилини ОСОБА_8 провів несанкціоновану операцію зміни фінансового номера вказаної банківської картки з номера НОМЕР_2 на абонентський номер оператора мобільного зв`язку «ВФ Україна» НОМЕР_3 , який перебував у його користуванні.
Окрім цього, 22 липня 2024 року, перебуваючи у приміщенні палати №13 терапевтичного відділення КНП «Міська лікарня №6» 3МР розташованої за адресою: м.Запоріжжя, вул.Сталеварів, буд.34, ОСОБА_8 , з корисливих мотивів, діючи умисно, в умовах воєнного стану, повторно, з метою незаконного заволодіння грошовими кошами, належними ОСОБА_14 , які знаходились на його банківському рахунку, здійснив несанкціоноване втручання у роботу інформаційної (автоматизованої) електронної системи - «Приват 24» шляхом реєстрації в ній від імені потерпілого, без його дозволу, та зміні фінансового номеру телефону потерпілого на свій. У такий спосіб ОСОБА_8 отримав несанкціонований доступ до банківських карток та банківських послуг потерпілого ОСОБА_14 . 
Далі, діючи умисно з метою незаконного заволодіння грошовими коштами потерпілого, ОСОБА_8 , у період з 22 липня 2024 року по 09 серпня 2024 року, шляхом проведення 3 транзакцій у інформаційній (аналітичній) електронній системі «Приват24» з банківської карти потерпілого ОСОБА_14 переказав на свою банківську картку грошові кошти у загальній сумі 9748 грн. 50 коп., здійснив обготівкування коштів в сумі 5800 грн. в банкоматі: Відділення банку АТ КБ «ПриватБанк», розташованого за адресою: м.Запоріжжя, просп.Соборний, буд.38а, а також шляхом поповнення мобільних рахунків операторів стільникового зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» за номером НОМЕР_4 на суму 8 грн. та НОМЕР_3 на суму 6 грн. таємно, повторно, викрав грошові кошти в сумі 15562 грн. 50 копійок, якими розпорядився на свій власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_14 майнову шкоду на суму 15562 грн. 50 копійок.
Крім того, 22 січня 2025 року, приблизно о 13:40 годині, ОСОБА_8 , перебуваючи на території Заводського району м.Запоріжжя, більш детальне місце в ході досудового розслідування не встановлено, маючи злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, шляхом обману, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння майнової шкоди потерпілому ОСОБА_15 , використовуючи соціальну мережу «ТікТок» зі свого акаунту з нікнеймом ОСОБА_16 , месенджер «Телеграм» до якого прив`язаний номер оператора стільникового зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» НОМЕР_5 , який в подальшому був змінений на номер оператора стільникового зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» НОМЕР_6 , достовірно усвідомлюючи, що отримані грошові кошти він наміру повертати не має, звернувся до потерпілого з проханням позичити гроші на лікування, запевнивши, що поверне їх згодом після отримання.
Потерпілий ОСОБА_15 , будучи введеним в оману, та впевненим у тому, що ОСОБА_8 поверне кошти, у період з 22 січня 2025 року по 14 лютого 2025 року неодноразово здійснював грошові перекази зі своїх банківських карток на банківські картки надані ОСОБА_8 , а саме:
- у період з 22 січня 2025 року по 24 січня 2025 року - на прохання ОСОБА_8 здійснив грошові перекази на банківську картку ОСОБА_8 на загальну суму 1950 грн., після чого останній розпорядився грошовими коштами на власний розсуд, здійснюючи розрахунки в супермаркеті АТБ, розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул.Історична, 22, та розрахунки в кіоску з назвою «Kava»;
- у період з 25 січня 2025 року по 26 січня 2025 року - на прохання ОСОБА_8 здійснив грошові перекази на банківську картку ОСОБА_8 на загальну суму 3000 грн., після чого останній розпорядився грошовими коштами на власний розсуд, здійснюючи розрахунки в супермаркеті АТБ, розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул.Історична, 22, в супермаркеті «Сільпо» за адресою: м.Запоріжжя, пр.Соборний, 147, та в супермаркеті АТБ, місце розташування якого не встановлено;
- у період з 27 січня 2025 року по 12 лютого 2025 року - здійснив грошові перекази на загальну суму 42100 грн. на банківську карту ОСОБА_17 , яка, не будучи обізнаною в злочинній діяльності ОСОБА_8 , на його прохання переказала кошти на банківську карту ОСОБА_18 . Далі з вказаної банківської карти ОСОБА_8 здійснював обготівкування коштів у період часу з 27 січня 2025 року по 09 лютого 2025 року у банкоматі АТ КБ «ПриватБанк» CAZA6763, розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул.Історична, 22, та у банкоматі ПАТ «Банк Південний» «А2206323» за адресою: м.Запоріжжя, вул.Історична, 22, після чого розпоряджався коштами на власний розсуд, окрім того здійснював розрахунки в кіоску «ASORTI», в супермаркеті АТБ, розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул.Історична, 22, в закладах: KAVA «S1170RON», ROMEO KIOSK «ZA407001», IQ PIZZA «S1130CIW», AVRORA «S1170H6B», VDDL MAGAZINU «S 1170R6E», OSAMA;
- у період з 12 лютого 2025 року по 14 лютого 2025 року - здійснив грошові перекази на банківську карту ОСОБА_8 на загальну суму 4150 грн., після чого останній здійснив обготівкування коштів на суму 1500 грн. в банкоматі ATMZAP40, розташованому за адресою: м.Запоріжжя, проспект Металургів, 16, Фотоательє та на інші кошти здійснив розрахунки за послуги таксі в «Уклоні» та в супермаркетах АТБ, Аврора, в кіосках «Kava» та «Asorti». 
Своїми злочинними діями ОСОБА_8 спричинив майнову шкоду потерпілому ОСОБА_15 на загальну суму 51200 гривень.
Крім того, 09 лютого 2025 року, знаходячись на території Заводського району м.Запоріжжя, більш детальне місце в ході досудового розслідування не встановлено, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на легалізацію частини грошових коштів, одержаних в результаті вчинення шахрайських дій відносно потерпілого ОСОБА_15 . 
З метою реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_8 , усвідомлюючи незаконність одержання коштів в сумі 38219 гривень внаслідок вчинення суспільно-небезпечного протиправного діяння, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, з метою приховування походження вказаних коштів, шляхом надання правомірного вигляду їх отриманню та подальшому використанню, домовився із ОСОБА_17 про зарахування на її банківську картку вказаних грошових коштів та подальшого їх переведення на іншу банківську картку, видану на ОСОБА_18 , яка перебувала у його користуванні. ОСОБА_17 , дії якої не охоплювались злочинним умислом, погодилась на пропозицію ОСОБА_8 та, думаючи, що вказані грошові кошти належать ОСОБА_8 , після зарахування на належну їй банківську картку грошових коштів потерпілого ОСОБА_15 , у період з 27 січня 2025 року по 12 лютого 2025 року, шляхом 12 транзакцій, здійснила перерахування грошових коштів у сумі 38 219 грн. на банківську картку, яка перебувала у користуванні ОСОБА_8 .
Після переведення грошових коштів потерпілого ОСОБА_15 на банківську картку ОСОБА_8 , маючи її у користуванні та знаючи пін-код до неї, та видаючи грошові кошті, здобуті ним, у результаті вчинення злочину передбаченого ч.2 ст.190 КК України, за свої, здійснив розпорядження ними на власний розсуд, шляхом обготівковування їх у банківських терміналах та проведення безготівкових операцій по оплаті побутових потреб.
Таким чином, ОСОБА_8 легалізував (відмив) грошові кошти на загальну суму 38 219 гривень.
Крім того, 15 лютого 2025 року приблизно о 09 годині 12 хвилин ОСОБА_8 , перебуваючи на території Заводського району м.Запоріжжя, більш детальне місце в ході досудового розслідування не встановлено, маючи єдиний злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, шляхом обману, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння майнової шкоди, використовуючи соціальну мережу «Тік-ток» зі свого акаунту з нікнеймом « ОСОБА_16 », достовірно усвідомлюючи, що отримані грошові кошти він наміру повертати не має, розпочав переписку з потерпілою ОСОБА_19 , в ході якої запропонував їй спільну подорож до Республіки Туреччина. Для організації та замовлення спільної подорожі ОСОБА_8 попросив позичити йому гроші, які він пообіцяв повернути після отримання ним заробітної плати.
ОСОБА_19 , будучи введеною в оману, у період з 15 лютого 2025 року по 01 березня 2025 року, шляхом 16 транзакцій зі своєї банківської картки, а також зі свого банківського рахунку перевела грошові кошти в сумі 11667 грн. на банківську картку, належну ОСОБА_8 , а також здійснила 1 поповнення номера мобільного рахунку № НОМЕР_6 , яким користувався ОСОБА_8 на суму 345 грн. 
Отримавши від ОСОБА_19 грошові кошти в сумі 12012 грн., ОСОБА_8 спільну подорож не організував, грошові кошти не повернув, незаконно заволодів ними та розпорядився на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_8 , діючи з єдиним злочинним умислом, з корисливих мотивів, шляхом обману, незаконно заволодів грошовими коштами в сумі 12012 грн., які належать потерпілій ОСОБА_19 , чим завдав їй майнову шкоду на вищезазначену суму.
Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.190 КК як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство); за ч.1 ст.361 КК як несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем; за ч.4 ст.185 КК як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану; за ч.2 ст.190 КК як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно; за ч.1 ст.209 КК як легалізація (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом. 
Йому призначено покарання: 
- за ч.4 ст.185 КК у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі;
- за ч.1 ст.190 КК у виді 1 року обмеження волі;
- за ч.1 ст.361 КК у виді 2 років обмеження волі;
- за ч.2 ст.190 КК (за епізодом відносно потерпілого ОСОБА_15 ) у виді 2 років позбавлення волі;
- за ч.1 ст.209 КК у виді 3 років позбавлення волі, без позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та з конфіскацією майна.
На підставі ч.1 ст.70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_8 покарання у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі, без позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та з конфіскацією майна.
На підставі ч.4 ст.70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинання покарання, призначеного вироком Заводського районного суду м.Запоріжжя від 18 лютого 2025 року, більш суворим покаранням за цим вироком, призначено ОСОБА_8 покарання у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі, без позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та з конфіскацією майна;
- за ч.2 ст.190 КК (за епізодом відносно потерпілої ОСОБА_19 ) у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного в порядку ч.4 ст.70 КК, та остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді 6 років позбавлення волі, без позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та з конфіскацією майна.
Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, зарахування строку попереднього ув`язнення, цивільні позови та речові докази.
В апеляційній скарзі заступник керівника Запорізької обласної прокуратури просив вирок скасувати в частині призначеного покарання, виключити з пом`якшуючих вину ОСОБА_8 обставин щире каяття, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання: за ч.4 ст.185 КК у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі; за ч.1 ст.190 КК у виді 1 року обмеження волі; за ч.1 ст.361 КК у виді 2 років обмеження волі; за ч.1 ст.209 КК у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади у банківській сфері та займатися підприємницькою діяльністю строком на 3 роки та з конфіскацією майна; на підставі ч.1 ст.70 КК шляхом часткового складання призначити покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади у банківській сфері та займатися підприємницькою діяльністю строком на 3 роки та з конфіскацією майна; на підставі ч.4 ст.70 КК шляхом часткового складання з покаранням за вироком Заводського районного суду м.Запоріжжя від 18 лютого 2025 року призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади у банківській сфері та займатися підприємницькою діяльністю строком на 3 роки та з конфіскацією майна; за ч.2 ст.190 КК у виді 2 років позбавлення волі; на підставі ч.1 ст.71 КК призначити покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади у банківській сфері та займатися підприємницькою діяльністю строком на 3 роки та з конфіскацією майна. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог зазначив, що місцевий суд в порушення приписів ч.1 ст.32 КК окремо кваліфікував дії ОСОБА_8 за двома епізодами шахрайських дій, що в подальшому призвело до порушень при призначенні покарання, а саме суд призначив окремо покарання за кожен із цих епізодів, кваліфікованих за однією частиною статті, після чого застосував до них вимоги як ч.4 ст.70 КК, так і вимог ч.1 ст.71 КК. Крім того при призначенні покарання ОСОБА_8 за ч.1 ст.209 КК суд безпідставно не призначив обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, що суперечить положенням ст.55 КК. Також судом недостатньо враховано кількість вчинених ОСОБА_8 умисних, у тому числі корисливих, кримінальних правопорушень та безпідставно застосовано принцип поглинення покарань за злочини, що складають реальну сукупність. Вказав, що шкода, завдана протиправними діями ОСОБА_8 , відшкодована не була, що свідчить про відсутність щирого каяття. ОСОБА_8 продовжив вчиняти злочини навіть після притягнення до кримінальної відповідальності за попередній злочин, за який його було засуджено вироком. 
У судове засідання апеляційної інстанції потерпілі ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явилися. При цьому потерпіла ОСОБА_19 надіслала на адресу апеляційного суду заяву, в якій просила проводити апеляційний розгляд без її участі. Враховуючи вказані обставини та відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК апеляційний суд вважав за можливе провести апеляційний розгляд без участі потерпілих.
Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого, який не заперечив проти задоволення апеляційної скарги; захисника, яка просила вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Подія кримінальних правопорушень, доведеність винуватості ОСОБА_8 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.
З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінальних правопорушень обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.
Перевіряючи наведені в апеляційній скарзі доводи заступника керівника обласної прокуратури про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, судова колегія вважає їх обґрунтованими.
Згідно з положеннями п.2 ч.1 ст.413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Суд першої інстанції, призначаючи покарання, встановив, що ОСОБА_8 зокрема вчинив два епізоди шахрайства (відносно потерпілого ОСОБА_15 та потерпілої ОСОБА_19 ), які містять кваліфікуючу ознаку повторність, тому кожне із злочинних діянь відповідає складу злочину, передбаченому ч.2 ст.190 КК.
При цьому встановлено, що епізод шахрайства по відношенню до потерпілого ОСОБА_15 вчинено ОСОБА_8 у період часу з 22 січня 2025 року по 14 лютого 2025 року, тобто до ухвалення вироку Заводського районного суду м.Запоріжжя від 18 лютого 2025 року, а епізод шахрайства по відношенню до потерпілої ОСОБА_19 вчинено обвинуваченим у період часу з 15 лютого 2025 року по 01 березня 2025 року, тобто після ухвалення вироку Заводського районного суду м.Запоріжжя від 18 лютого 2025 року.
Надалі, місцевий суд, призначивши покарання за ч.4 ст.185, ч.1 ст.190, ч.1 ст.361, ч.1 ст.209 КК, в порушення вимог кримінального закону та усталеної судової практики безпідставно при призначенні покарання розмежував інкриміновані злочини за ч.2 ст.190 КК за епізодом відносно потерпілого ОСОБА_15 , із подальшим застосуванням ч.1 ст.70 КК та ч.4 ст.70 КК, після чого окремо призначив покарання за ч.2 ст.190 КК за епізодом відносно потерпілої ОСОБА_19 , із застосуванням положень ч.1 ст.71 КК.
Таким чином місцевим судом не враховано, що закон про кримінальну відповідальність і кримінальне процесуальне законодавство не містять положень про те, що кримінальні правопорушення, які утворюють повторність, передбачену ч.1 ст.32 КК, та відповідають тому самому складу кримінального правопорушення (тотожні кримінальні правопорушення), мають бути окремо кваліфіковані в резолютивній частині обвинувального вироку і за кожне правопорушення, кваліфіковане за однією статтею або частиною статті, має бути призначене окреме покарання.
У відповідності до висновку Об`єднаної палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 08 лютого 2021 року (ЄУН 390/235/19, провадження №51-2177кмо20), якщо в діях особи має місце передбачена ч.1 ст.32 КК повторність кримінальних правопорушень і ця особа засуджується за вчинення кількох тотожних кримінальних правопорушень, які кваліфікуються за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК, і при цьому одне або кілька з них були вчинені до ухвалення попереднього вироку, а ще одне або декілька - після його ухвалення, то спеціальні правила ч.4 ст.70 КК не застосовуються. У такому випадку суд кваліфікує зазначені кримінальні правопорушення за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК та призначає покарання, передбачене її санкцією, а остаточне покарання визначає за правилами ст.71 КК за сукупністю вироків.
За таких обставин суд першої інстанції необґрунтовано прийняв рішення призначити за злочини, інкриміновані за ч.2 ст.190 КК, які кваліфіковані за однією частиною статті Особливої частини КК, що має одну санкцію, окремі покарання із застосуванням як ч.ч.1, 4 ст.70, так і ч.1 ст.71 КК.
Крім того, мотивування місцевого суду про те, що додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю не підлягає застосуванню, оскільки вчинений ОСОБА_8 передбачений ч.1 ст.209 КК злочин не пов`язаний із зайняттям певної посади, прямо суперечить положенням ст.55 КК та санкції ч.1 ст.209 КК, яка передбачає таке додаткове покарання як обов`язкове. 
Відповідно до ст.55 КК позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене як додаткове покарання на строк від одного до трьох років.
Санкцією ч.1 ст.209 КК крім основного покарання у виді позбавлення волі, передбачено й додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до 2 років та з конфіскацією майна.
Відповідно до правового висновку щодо застосування ст.55 КК, викладеного у постанові від 04 вересня 2023 року Об`єднаної палати Верховного Суду (ЄУН 404/2081/22, провадження №51-130кмо23), згідно з положеннями ст.55 КК у випадку, коли санкцією відповідної частини статті Особливої частини КК передбачено можливість призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд, визначаючи особу винуватою у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, має право призначити таке додаткове покарання незалежно від того, чи обвинувачений обіймав певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення.
Тобто, якщо додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю передбачене як обов`язкове у санкції статті Особливої частини КК, то призначення цього покарання відбувається й тоді, коли особа, яка вчинила кримінально каране діяння, не обіймала певні посади або не займалася певною діяльністю. Фактично йдеться про обмеження зайняття для особи певних посад або здійснення певної діяльності у майбутньому навіть у тому разі, якщо на момент вчинення кримінального правопорушення особа їх не обіймала чи не займалася певною діяльністю.
Таким чином місцевий суд в порушення приписів ст.374 КПК при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.209 КК безпідставно не призначив обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, передбачене санкцією ч.1 ст.209 КК. 
Разом з тим, вимога апелянта про призначення додаткового покарання за ч.1 ст.209 КК у виді позбавлення права обіймати посади у банківській сфері та займатися підприємницькою діяльністю на строк 3 роки не узгоджується із санкцією ч.1 ст.209 КК, якою передбачений максимальний розмір додаткового покарання на строк до 2 років. 
Також колегія суддів вважає обґрунтованими аргументи апелянта про необхідність виключення з вироку суду посилання на щире каяття як на обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 . 
З цього приводу слід зауважити, що щире каяття передбачає не лише формальне визнання вини у залі суду, а й критичне ставлення особи до вчиненого, прагнення усунути заподіяну шкоду. 
Проте з матеріалів провадження вбачається, що жодному з потерпілих завдана майнова шкода обвинуваченим ОСОБА_8 відшкодована не була. 
ОСОБА_8 виявив стійку антисоціальну спрямованість особистості. Він продовжив систематично вчиняти нові умисні корисливі злочини навіть після притягнення до кримінальної відповідальності та ухвалення щодо нього попереднього вироку Заводського районного суду м.Запоріжжя від 18 лютого 2025 року. 
Вказані обставини у своїй сукупності повністю спростовують висновок суду першої інстанції про наявність у діях обвинуваченого дійсного щирого каяття. 
Також є слушними доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого застосування судом першої інстанції принципу визначення покарання за сукупністю злочинів, що в свою чергу призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Зокрема при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання на підставі ч.1 ст.70 КК суд першої інстанції, обравши шлях поглинання менш суворого покарання більш суворим, не взяв до уваги, що при вирішенні питання про те, який із передбачених ст.70 КК принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати, крім даних про особу винного, й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.
На переконання колегії суддів місцевий суд недостатньою мірою врахував кількість вчинених ОСОБА_8 умисних, корисливих кримінальних правопорушень, що потягло за собою безпідставне застосування принципу поглинення покарань за злочини, що складають реальну сукупність.
Враховуючи характер та ступінь тяжкості вчинених правопорушень (які складають реальну сукупність і містять як проступки, так і нетяжкі та тяжкі злочини, вчинені в умовах воєнного стану), кількість епізодів, дані про особу винного (офіційно не працевлаштований, на обліках у спеціалізованих медичних закладах не перебуває, раніше судимий, вчинив злочини в період іспитового строку за попереднім вироком, за поданням уповноваженого органу з питань пробації перебував у розшуку), наявність обтяжуючої покарання обставини - рецидив злочинів, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, колегія суддів вважає за необхідне застосувати при визначенні покарання за сукупністю злочинів (на підставі ч.1 ст.70 КК та ч.4 ст.70 КК) принцип часткового складання покарань, а не поглинення менш суворого покарання більш суворим, як було визначено місцевим судом. 
На переконання судової колегії саме такий принцип визначення покарання з призначенням додаткових покарань відповідатиме критерію справедливості та співмірності, буде необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту інтересів суспільства та виступатиме в якості дієвого запобіжника вчиненню нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами.
За таких обставин доводи апеляційної скарги прокурора є обґрунтованими та підлягають задоволенню із скасуванням вироку суду першої інстанції в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 та ухваленням в цій частині нового вироку. У решті вирок суду першої інстанції слід залишити без змін. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 420 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково.
Вирок Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 13 березня 2026 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині призначеного покарання скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок.
Виключити з вироку суду посилання на щире каяття як на обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 .
Призначити ОСОБА_8 покарання:
- за ч.4 ст.185 КК України у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі; 
- за ч.1 ст.190 КК у виді 1 року обмеження волі;
- за ч.1 ст.361 КК у виді 2 років обмеження волі;
- за ч.1 ст.209 КК у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади у банківській сфері та займатися підприємницькою діяльністю на строк 2 роки та з конфіскацією майна.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань призначити ОСОБА_8 покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади у банківській сфері та займатися підприємницькою діяльністю на строк 2 роки та з конфіскацією майна.
На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарання за цим вироком з покаранням за вироком Заводського районного суду м.Запоріжжя від 18 лютого 2025 року призначити ОСОБА_8 покарання у виді 6 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади у банківській сфері та займатися підприємницькою діяльністю на строк 2 роки та з конфіскацією майна.
Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.190 КК України у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного в порядку ч.4 ст.70 КК України, та остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади у банківській сфері та займатися підприємницькою діяльністю на строк 2 роки та з конфіскацією майна.
В решті вирок районного суду залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даного вироку.
Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
ОСОБА_2 	ОСОБА_3 	ОСОБА_4