ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2026 р.  м. Київ Справа № 911/1992/25 

Господарський суд Київської області у складі судді Д.Г.Зайця, за участю секретаря судового засідання Ю.В.Капустіна, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Забір`я”, Київська обл., Києво-Святошинський р-н., с. Забір`я
до Боярської міської ради, Київська обл., Фастівський р-н., м. Боярка
про визнання права постійного користування земельними ділянками, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії 

за участю представників:
від позивача – не з`явився
від відповідача – не з`явився 
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою відповідальністю “Забір`я” звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою б/н від 16.06.2025 року (вх. №714/25 від 16.06.2025) (далі - позивач) до Боярської міської ради (далі - відповідач) про визнання права постійного користування земельними ділянками, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Ухвалою суду від 27.06.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №911/1992/25 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 22.07.2025 року. 
До суду від відповідача через систему “Електронний суд” надійшло клопотання б/н від 16.07.2025 року (вх. №9973/25 від 16.07.2025) про закриття провадження у справі.
Також від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н б/д (вх. №4651/25 від 17.07.2025), в якому відповідач проти позову заперечує.
У судовому засіданні 22.07.2025 року представник відповідача надала додаткові пояснення Боярської міської ради, до яких долучила копію постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 року у справі №911/2634/23 та копію рішення Господарського суду Київської області від 23.10.2024 року у справі №911/1606/23.
Також представник відповідача у судовому засіданні 22.07.2025 року просила закрити провадження у справі №911/1992/25 з наведених у поданому клопотанні про закриття провадження у справі підстав. Представники позивача надали пояснення щодо справи та зазначили про безпідставність поданого клопотання відповідача про закриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 22.07.2025 року у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі відмовлено. Клопотання відповідача про долучення доказів задоволено. Долучено копію постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 року у справі №911/2634/23 та копію рішення Господарського суду Київської області від 23.10.2024 року у справі №911/1606/23. Продовжено строк підготовчого провадження у справі №911/1992/25 та відкладено підготовче засідання на 30.09.2025 року.
До суду від позивача через систему “Електронний суд” надійшла відповідь на відзив №2307/2025-1 від 23.07.2025 року (вх. №10310/25 від 23.07.2025).
До суду від відповідача через систему “Електронний суд” надійшло клопотання б/н від 08.09.2025 року (вх. №8085 від 08.09.2025), відповідно до якого відповідач просить суд постановити окрему ухвалу стосовно порушення законодавства представником позивача – адвокатом Кобилянським В.А. та додаткові пояснення Боярської міської ради б/н від 08.09.2025 року (вх. №12346/25 від 08.09.2025).
У судовому засіданні 30.09.2025 року представник позивача проти постановлення окремої ухвали стосовно нього заперечив. Представник відповідача у судове засідання 30.09.2025 року не з`явився. 
Ухвалою суду від 30.09.2025 року у задоволенні клопотання відповідача про постановлення окремої ухвали стосовно порушення законодавства представником позивача відмовлено; відкладено підготовче засідання на 18.11.2025 року.
До суду через систему “Електронний суд” від позивача надійшли письмові пояснення б/н від 17.11.2025 року. 
Ухвалою суду від 18.11.2025 року відкладено підготовче засідання на 16.12.2025 року. 
До суду через “Електронний суд” від відповідача надійшла заява б/н від 08.12.2025 року (вх. №10787 від 08.12.2025) про залучення до участі у справі третіх осіб. 
До суду через “Електронний суд” від відповідача надійшла відповідь б/н від 15.12.2025 (вх. №17613/25 від 15.12.2025) на пояснення позивача від 17.11.2025, відповідь б/н від 15.12.2025 (вх. №17620/25 від 15.12.2025) на пояснення позивача від 15.12.2025 та заява б/н від 15.12.2025 (вх. №17610/25 від 15.12.2025) про відкладення судового засідання на іншу дату. 
До суду через “Електронний суд” від позивача надійшли пояснення щодо залучення третіх осіб б/н від 15.12.2025 (вх. №17604/25 від 15.12.2025). 
Представник позивача у судовому засіданні 16.12.2025 заявив усне клопотання про відкладення підготовчого засідання.
До суду через “Електронний суд” від позивача надійшло клопотання про долучення доказів № 1612/25-1 від 16.12.2025 року (вх. №17661/25 від 16.12.2025). 
До суду через “Електронний суд” від позивача надійшло клопотання про долучення доказів № 1612/25-1 від 16.12.2025 року (вх. №17662/25 від 16.12.2025). 
До суду через “Електронний суд” від позивача надійшло клопотання про витребування доказів № 0902/26-2 від 09.02.2026 року (вх. № 2257/26 від 09.02.2026). 
До суду через “Електронний суд” від позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання № 911/1992/25 від 09.02.2026 року (вх. № 2285/26 від 09.02.2026).
Відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання 10.02.2026 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. 
Ухвалою суду від 10.02.2026 року відкладено підготовче засідання на 17.03.2026 року. 
До суду через “Електронний суд” від позивача надійшли додаткові пояснення про залучення третіх осіб б/н від 13.03.2026 (вх. №4314/26 від 13.03.2026) та заява про зміну предмету позову б/н від 13.03.2026 (вх. №2136 від 13.03.2026). 
Розглянувши у судовому засіданні 17.03.2026 року клопотання позивача про долучення доказів № 1612/25-1 від 16.12.2025 року (вх. №17661/25 від 16.12.2025), суд дійшов висновку про його задоволення з наступних підстав.
Ухвалою суду від 17.03.2026 року відкладено розгляд заяви відповідача б/н від 08.12.2025 року (вх. №10787 від 08.12.2025) про залучення до участі у справі третіх осіб; відкладено розгляд заяви позивача №911/1992/25 від 13.03.2026 (вх. №2136 від 13.03.2026) про зміну предмету позову; клопотання позивача №1612/25-1 від 16.12.2025 (вх. №17661/25 від 16.12.2025) про долучення до матеріалів справи доказів задоволено; долучено до матеріалів справи копії відповідних документів; у задоволенні клопотання позивача №0902/26-2 від 09.02.2026 (вх. №2257/26 від 09.02.2026) про витребування доказів відмовлено; відкладено підготовче засідання на 21.04.2026 року. 
Ухвалою суду від 21.04.2026 року у задоволенні клопотання відповідача б/н від 08.12.2025 року (вх. №10787 від 08.12.2025) про залучення до участі у справі третіх осіб відмовлено; відмовлено у прийнятті до розгляду заяви позивача №911/1992/25 від 13.03.2026 (вх. №2136 від 13.03.2026) про зміну предмету позову; у задоволенні заявленого у судовому засіданні 21.04.2026 року усного клопотання відповідача про призначення у справі судової водно-технічної експертизи відмовлено; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті  на 02.06.2026. 
До суду через систему “Електронний суд” від відповідача надійшла заява б/н від 21.04.2026 (вх. №6741 від 21.04.2026) та заява б/н від 21.04.2026 (вх. №3462 від 21.04.2026) про призначення судової водно-технічної експертизи. 
Суд зазначає, що аналогічне усне клопотання відповідача про призначення судової водно-технічної експертизи розглянуто судом у судовому засіданні 21.04.2026 та за результатами розгляду у задоволенні такого клопотання відмовлено. 
До суду через систему “Електронний суд” від позивача надійшло клопотання №911/1992/25 від 01.06.2026 (вх. №9561/26 від 02.06.2026) про відкладення розгляду справи.
До суду через систему “Електронний суд” від відповідача надійшло клопотання б/н від 01.06.2026 (вх. №9551 від 01.06.2026) про відкладення розгляду справи. 
Розглянувши у судовому засіданні 02.06.2026 року подані сторонами клопотання про відкладення розгляду справи по суті суд зазначає наступне.
Згідно ч. 1 ст. 216 ГПК України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною 2 ст. 202 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 202 ГПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні одного з представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
У даному випадку судом прийнято до уваги, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є саме неможливість вирішення спору у даному судовому засіданні, а не наявність відповідного клопотання учасника судового процесу. 
Проте, позивачем та відповідачем не доведено суду неможливість заміни представників у даній справі, розгляду справи без участі позивача та відповідача на підставі письмових доказів, що містяться у справі. На думку суду, наявних у матеріалах справи доказів достатньо для вирішення спору у даному судовому засіданні. 
Приймаючи до уваги те, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, враховуючи наявність в матеріалах справи передбачених ГПК України заяв по суті справи, враховуючи неодноразові відкладення підготовчого засідання, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача та відповідача про відкладення розгляду справи по суті. 
Крім того, судом враховано обмеження встановленими Господарським процесуальним кодексом України процесуальними строками терміну розгляду справи та приписи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також, погодження сторонами у судовому засіданні 21.04.2026 року дату розгляду справи по суті – 02.06.2026.
Згідно ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
Як зазначено в позовній заяві, 01.01.2001 року відповідно до рішення Києво-Святошинської ради народних депутатів від 27 квітня 2000 року Відкритому акціонерному товариству «Забір`я» видано державний акт на право постійного користування землею серії І-КВ № 002251 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 467,4 га. 
На виконання Закону України «Про акціонерні товариства», Відкрите акціонерне товариство «Забір`я» перетворено у Публічне акціонерне товариство «Забір`я», а 05.12.2017 року, у зв ' язку зі зміною типу товариства та на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства» Публічне акціонерне товариство «Забір`я» перетворено у Приватне акціонерне товариство «Забір`я», що підтверджується листом Головного управління статистики у Київській області №02.2-09/1306-24 від 26.12.2024 року. 
Згідно Протоколу позачергових загальних зборів №30 від 04.02.2020 року Приватне акціонерне товариство «Забір`я» перетворено у Товариство з обмеженою відповідальністю «Забір`я».
Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України, у разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників». 
Враховуючи вказане, позивач зазначає, що до ТОВ «Забір`я» перейшли всі права правопопередника, в тому числі й право постійного користування землею.
В подальшому, на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, здійснено поділ зазначеної земельної ділянки сільськогосподарського виробництва площею 467,4 га, в результаті чого, сформовано земельні ділянки з кадастровими номерами: 3222483200:04:001:5224 площею 22,8138 га, 3222483201:01:008:0003 площею 8,5403 га, 3222483200:04:001:0453 площею 3,0279 га, 3222483200:04:001:5223 площею 107,6492 га, 3222483200:04:001:0451 площею 0,8216 га, 3222483200:04:001:5236 площею 62,0411 га, 3222483201:02:020:0004 площею 154,7904 га.
20.01.2025 та 28.01.2025 року ТОВ «Забір`я» звернулось до Боярської міської ради із клопотаннями №4 та №5 про викуп земельних ділянок із кадастровими номерами: 3222483200:04:001:5224 площею 22,8138 га, 3222483201:01:008:0003 площею 8,5403га, 3222483200:04:001:0453 площею 3,0279 га, 3222483200:04:001:5223 площею 107,6492 га, 3222483200:04:001:0451 площею 0,8216 га, 3222483200:04:001:5236 площею 62,0411 га, 3222483201:02:020:0004 площею 154,7904 га та оферти на укладання договорів купівлі-продажу земельних ділянок, які отримано відповідачем 29.01.2025 та 04.02.2025, що підтверджується інформацією з трекінгу відправлень на офіційному сайті Укрпошта за номером накладної №0830200036525 та №0830200007673. 
Однак, станом на день звернення позивача до суду з даним позовом, інформація про розгляд та, відповідно, результати розгляду клопотань про викуп земельних ділянок відсутні. 
Позивач зазначає, що він має право звернутися до суду за захистом невизнаного відповідачем права постійного користування. При цьому, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, визнання права є одним зі способів захисту цивільних прав судом. Аналогічний спосіб захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки передбачає ст. 152 Земельного кодексу України.
Позивач вказує, що його право постійного користування на підставі державного акту на право постійного користування землею серії І-КВ № 002251, відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України (в редакції від 13.03.1992) виникло з моменту його отримання 01.01.2001 року.
Посилаючись на постанови Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №904/6059/19 та від 17.05.2021 у справі №923/196/20, позивач зазначає, що, у разі поділу земельної ділянки змінюються межі, площа та кадастровий номер цієї земельної ділянки, проте обсяг прав попереднього землекористувача, набутий на таку земельну ділянку у встановленому законом порядку на підставі державного акта на право постійного користування землею, не змінюється. Отже, на думку позивача, право постійного користування позивача перейшло на спірні земельні ділянки, утворені внаслідок поділу земельної ділянки, наданої йому в постійне користування.
Частиною 1 ст. ст. 141 Земельного кодексу України передбачено підстави припинення права користування земельною ділянкою. Однак, жодна з наведених у ч. 1 ст. 141 підстав Земельного кодексу України, зі слів позивача, не мала місця.
Позивач з заявою про припинення права постійного користування земельною ділянкою не звертався. Рішення відповідача та інших органів місцевого самоврядування чи державної влади не приймалося. Відповідно, орган державної реєстрації про таке рішення не повідомлявся.
Згідно ст. 143 Земельного кодексу України, примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку. Проте, зі слів позивача, рішення суду про припинення права постійного користування земельною ділянкою позивачем не приймалося. Відповідного позову відповідач чи інші органи місцевого самоврядування чи державної влади не подавали.
Таким чином, позивач вважає, що за ним зберігається право постійного користування земельною ділянкою.
Водночас, зі слів позивача, відповідач не визнає право постійного користування позивачем земельною ділянкою та вчиняє дії, спрямовані на порушення цього права. Відповідачем не прийнято жодного рішення за результатами розгляду клопотань позивача, чим допущена протиправна бездіяльність.
Посилаючись на п.61 Перехідних положень Земельного кодексу України, ч.ч. 1, 2 ст. 127, ч. 5 ст. 128 Земельного кодексу України, позивач вважає, що ефективним способом захисту порушеного права в даному випадку буде визнання за ТОВ «Забір`я» права постійного користування земельними ділянками 3222483200:04:001:5224 площею 22,8138 га, 3222483201:01:008:0003 площею 8,5403га, 3222483200:04:001:0453 площею 3,0279 га, 3222483200:04:001:5223 площею 107,6492 га, 3222483200:04:001:0451 площею 0,8216 га, 3222483200:04:001:5236 площею 62,0411 га, 3222483201:02:020:0004 площею 154,7904 га, визнання протиправною бездіяльності Боярської міської ради в частині прийняття до розгляду та прийняття рішення за результатами розгляду клопотань про викуп спірних земельних ділянок, зобов`язання відповідача прийняти рішення про передачу у власність ТОВ «Забір`я» шляхом викупу спірних земельних ділянок на визначених пунктом 61 Перехідних положень Земельного кодексу України умовах. 
Заперечуючи проти позову відповідач у відзиві зазначив, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав, за позивачем вже зареєстровано право постійного користування на земельні ділянки які є предметом позову, а тому, згідно ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права позивача, які вже зареєстровані у Державному реєстрі прав, не потребують додаткового визнання у судовому порядку. У відповідь на клопотання позивача №4 та №5 відповідачем надано листи, копії яких додано до відзиву, якими позивача проінформовано про відмову у задоволенні таких клопотань. Відмова у задоволенні клопотань мотивована невстановленням факту належного оформлених прав на земельну ділянку площею 467,4 га. Відповідно до абз. 1 п. 6-1 Розділу X Перехідні положення ЗК України, юридичні особи, яким на момент набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель" належало право постійного користування земельними ділянками державної чи комунальної власності, та які відповідно до статті 92 цього Кодексу не можуть набувати земельні ділянки на праві постійного користування, мають право на купівлю таких земельних ділянок без проведення земельних торгів. Позивачеві належало право постійного користування земельною ділянкою площею 467,4 га відповідно до Державного акту серії І-КВ №002251, однак, клопотання про викуп стосувалися земельних ділянок інших площ і конфігурацій. На спірних земельних ділянках знаходяться стави, які є водними об`єктами, а тому, в силу положень ст.ст. 3, 6 Водного кодексу України, такі земельні ділянки не можуть передаватись у приватну власність.
Розглядаючи позовні вимоги позивача про визнання за ним права постійного користування земельними ділянками з кадастровими номерами: 3222483200:04:001:5224 площею 22,8138 га, 3222483201:01:008:0003 площею 8,5403 га, 3222483200:04:001:0453 площею 3,0279 га, 3222483200:04:001:5223 площею 107,6492 га, 3222483200:04:001:0451 площею 0,8216 га, 3222483200:04:001:5236 площею 62,0411 га, 3222483201:02:020:0004 площею 154,7904 га. судом встановлено наступне. 
Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України).
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 1 ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України).
Згідно ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, (в редакції, чинній на момент видачі державного акта) сільські, селищні, міські ради надають земельні ділянки у постійне користування юридичним особам із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок (ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 95 Земельного кодексу України).
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 вказав, що стаття 92 Земельного кодексу України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб.
Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.
Разом з тим, відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.
Згідно ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.
Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди враховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 - 149 Земельного кодексу України.
Громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом (рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005).
Наведений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05.11.2019 у справі №906/392/18, від 23.06.2020 у справі №922/989/18.
Зазначені норми права вказують на те, що у разі поділу земельної ділянки змінюються межі, площа та кадастровий номер цієї земельної ділянки, проте, обсяг прав попереднього землекористувача, набутий на таку земельну ділянку у встановленому законом порядку на підставі Державного акта на право постійного користування землею, не змінюється, у зв`язку з чим, зміна кадастрового номера, здійснена з дотриманням вищенаведених норм закону, не є правовою підставою, передбаченою положеннями статті 141 Земельного кодексу України для, припинення права постійного користування земельною ділянкою (постанова Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №904/6059/19).
01.01.2001 року відповідно до рішення Києво-Святошинської ради народних депутатів від 27 квітня 2000 року Відкритому акціонерному товариству «Забір`я» (правонаступником якого є ТОВ «Забір`я») видано державний акт на право постійного користування землею серії І-КВ № 002251 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 467,4 га. 
Згідно ст. 22 Земельного кодексу України (в редакції від 1992 року), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.
На підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, здійснено поділ зазначеної земельної ділянки сільськогосподарського виробництва площею 467,4 га, в результаті чого, сформовано земельні ділянки з кадастровими номерами: 3222483200:04:001:5224 площею 22,8138 га, 3222483201:01:008:0003 площею 8,5403 га, 3222483200:04:001:0453 площею 3,0279 га, 3222483200:04:001:5223 площею 107,6492 га, 3222483200:04:001:0451 площею 0,8216 га, 3222483200:04:001:5236 площею 62,0411 га, 3222483201:02:020:0004 площею 154,7904 га.
Згідно ч. 5 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.
Згідно доданих до матеріалів справи Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №435616388 від 16.07.2025, №435616640 від 16.07.2025, №435616967 від 16.07.2025, №435617182, №435617442 від 16.07.2025, №435617596 від 16.07.2025, №435617770 від 16.07.2025 що за ТОВ «Забір`я» зареєстровано право постійного користування на земельні ділянки з кадастровими номерами: 3222483200:04:001:5224 площею 22,8138 га, 3222483201:01:008:0003 площею 8,5403 га, 3222483200:04:001:0453 площею 3,0279 га, 3222483200:04:001:5223 площею 107,6492 га, 3222483200:04:001:0451 площею 0,8216 га, 3222483200:04:001:5236 площею 62,0411 га, 3222483201:02:020:0004 площею 154,7904 га. Записи про право постійного користування спірними земельними ділянками за ТОВ «Забір`я» внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі державного акту на право постійного користування землею, серія та номер: І-КВ №002251, виданий 11.01.2001, видавник: Києво-Святошинська районна Рада народних депутатів. 
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Враховуючи вказані вище положення чинного законодавства, захисту підлягає лише порушене, невизнане, або оспорене право. Водночас, як встановлено судом, право постійного користування позивача спірними земельними ділянками підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та не заперечується відповідачем, про що також зазначено відповідачем у відзиві.
Розглядаючи позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Боярської міської ради в частині прийняття, розгляду та прийняття рішення за результатами розгляду клопотань позивача про викуп спірних земельних ділянок та про зобов`язання Боярської міської ради прийняти рішення про передачу у власність позивача шляхом викупу спірних земельних ділянок, судом встановлено наступне.
20.01.2025 та 28.01.2025 року ТОВ «Забір`я» звернулось до Боярської міської ради із клопотаннями №4 та №5 про викуп земельних ділянок із кадастровими номерами: 3222483200:04:001:5223 площею 107,6492 га, 3222483200:04:001:0451 площею 0,8216 га, 3222483200:04:001:5236 площею 62,0411 га, 3222483201:02:020:0004 площею 154,7904 га та оферти на укладання договорів купівлі-продажу земельних ділянок, які отримано відповідачем 29.01.2025 та 04.02.2025, що підтверджується інформацією з трекінгу відправлень на офіційному сайті Укрпошта за номером накладної №0830200036525 та №0830200007673. 
Відповідачем до відзиву долучено копії листів Виконавчого комітету Боярської міської ради №02-10/1358/01.11/25 від 05.03.2025 та №02-10/1357/01.11/25 від 05.03.2025 за результатами розгляду клопотань позивача – ТОВ «Забір?я» №4 від 21.01.2025 та №5 від 28.01.2025 щодо прийняття рішення про продаж земельних ділянок кадастровий номер 3222483200:04:001:5224 площею 22,8138 га, 3222483201:01:008:0003 площею 8,5403га, 3222483200:04:001:0453 площею 3,0279 га, з розстроченням платежу на 10 років, згідно яких повідомлено позивача, що згідно п. 61 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадяни України, яким належить право постійного користування, право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою державної чи комунальної власності, а також юридичні особи, яким на момент набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель" належало право постійного користування земельними ділянками державної чи комунальної власності, та які відповідно до статті 92 цього Кодексу не можуть набувати земельні ділянки на праві постійного користування, орендарі земельних ділянок, які набули право оренди земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства шляхом переоформлення права постійного користування щодо зазначених земельних ділянок до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", мають право на купівлю таких земельних ділянок без проведення земельних торгів.
Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею від 11.01.2001 №I-KB №002251 Відкритому акціонерному товариству «Забір?я» надано в постійне користування земельну ділянку площею 467,4 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Рішення щодо вилучення земель з користування ВАТ «Забір?я» у Боярській міській раді відсутні.
Таким чином, пунктом 61 Перехідних положень Земельного кодексу України не передбачено купівлю частини земель, що перебувають у постійному користуванні.
Виконавчим комітетом Боярської міської ради не встановлено факт належно оформлених прав на земельну ділянку площею 467,4 га за ТОВ «Забір?я». 
Водночас, як встановлено судом під час розгляду даної справи, рішенням Господарського суду Київської області у справі №12/116-12/21 у задоволенні позову Заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області та Публічного акціонерного товариства «Забір`я» про визнання недійсним та скасування наказу РВ ФДМ по Київській області від 02.06.1998р. №5-25-7/27 в частині передачі ПАТ «Забір`я» водних об`єктів: став нагульний №1 (Б), що розташований в с. Бобриця Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став нагульний №2 (Б), що розташований в с. Бобриця Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став нагульний №3, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став нагульний №4, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став нагульний №5, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став нагульний №7, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став вирощувальний №1, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став вирощувальний №2, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став вирощувальний №3, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став вирощувальний №4, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став вирощувальний №5, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став вирощувальний №6, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став вирощувальний №7, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став вирощувальний (зимувальний) №1-7, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; про витребування з незаконного володіння ПАТ «Забір`я» на користь держави в особі Фонду державного майна України вказаних об`єктів та визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності на них відмовлено.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.04.2013 у справі №12/116-12/21, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 03.03.2015 у справі № 12/116-12/21, визнано недійсним та скасовано наказ РВ ФДМУ по Київській області від 02.06.1998 № 5-25-7/27 про перетворення ДВСРП «Забір`я» у відкрите акціонерне товариство в частині передачі згідно Переліку нерухомого майна ПАТ «Забір`я» наступних водних об`єктів: став нагульний № 1 (Б) Києво-Святошинський район с. Бобриця; став нагульний № 2 (Б) Києво-Святошинський район с. Бобриця; став нагульний № 3 Києво-Святошинський район с. Забір`я; став нагульний № 4 Києво-Святошинський район с. Забір`я; став нагульний № 5 Києво-Святошинський район с. Забір`я; став нагульний № 7 Києво-Святошинський район с. Забір`я; став вирощувальний № 1 Києво-Святошинський район с. Забір`я; став вирощувальний № 2 Києво-Святошинський район с. Забір`я; став вирощувальний № 3 Києво-Святошинський район с. Забір`я; став вирощувальний № 4 Києво-Святошинський район с. Забір`я; став вирощувальний № 5 Києво-Святошинський район с. Забір`я; став вирощувальний № 6 Києво-Святошинський район с. Забір`я; став вирощувальний № 7 Києво-Святошинський район с. Забір`я; вирощувальний став № 1 (зимувальний) № 1-7 Києво-Святошинський район с. Забір`я та визнано за державою в особі ФДМУ право власності на водні об`єкти передані ПАТ «Забір`я» наказом РВ ФДМУ по Київській області від 02.06.1998 № 5-25-7/27 та переліком нерухомого майна, що передається у власність ВАТ «Забір`я», за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Бобриця, вул. Леніна, 98: став нагульний № 5 (1Б), згідно Переліку майна до Наказу - (п/№ 52) став нагульний № 1 (Б), став нагульний № 7 (2Б), згідно Переліку майна до Наказу - (п/№ 53) став нагульний № 2 (Б); за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Забір`я, вул. Озерна, 1: став нагульний - 3 № 19-20, згідно Переліку до Наказу - (п/№ 54) став нагульний № 3; став нагульний - 4 № 21-22, згідно Переліку до Наказу - (п/№ 55) став нагульний № 4; став нагульний - 5 № 23-27, згідно Переліку до Наказу - (п/№ 56) став нагульний № 5; став нагульний - 7 № 46-48, згідно Переліку до Наказу - (п/№ 57) став нагульний № 7; став вирощування 1-7 № 28-38, згідно Переліку до Наказу - (п/№№ 59-65), зокрема: став вирощувальний № 1; став вирощувальний № 2; став вирощувальний № 3; став вирощувальний № 4; став вирощувальний № 5; став вирощувальний № 6; став вирощувальний № 7; став нагульний 1-7 - № 39-45, згідно Переліку до Наказу - (п/№ 66) вирощувальний став № 1 (зимувальний) №1-№7 та витребувати вказані об`єкти на користь держави в особі ФДМУ з незаконного володіння ПАТ «Забір`я».
Під час розгляду справи №12/116-12/21 судами першої та апеляційної інстанції встановлено наявність у ПАТ «Забір`я» державних актів В №025451, Б №025457 на право користування землями, на територіях яких розташовані спірні стави. Майно (стави), передане на підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 02.06.1998р. №5-25-7/27 у власність ПАТ «Забір`я», є водними об`єктами, тобто, об`єктами власності народу України, які в силу закону можуть надаватися тільки у користування.
Тобто, позивач набув права власності на вказані водні об`єкти «стави» в порушення вимог законодавства, чинного на дату видачі наказу РВ ФДМУ по Київській по Київській області від 02.06.1998 № 5-25-7/27 та складення Переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ «Забір`я».
За результатами перегляду справи №12/116-12/21, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 02.06.1998р. №5-25-7/27 „Про перетворення державного виробничого сільськогосподарського рибоводного підприємства „Забір`я" у відкрите акціонерне товариство" та перелік нерухомого майна, що передається у власність Відкритому акціонерному товариству „Забір`я", яким ПАТ «Забір`я» було передано у власність водні об`єкти на території Київської області, а саме: став нагульний №1 (Б), що розташований в с. Бобриця Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став нагульний №2 (Б), що розташований в с. Бобриця Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став нагульний №3, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став нагульний №4, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став нагульний №5, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став нагульний №7, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став вирощувальний №1, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став вирощувальний №2, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став вирощувальний №3, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став вирощувальний №4, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став вирощувальний №5, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став вирощувальний №6, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став вирощувальний №7, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл.; став вирощувальний (зимувальний) №1-7, що розташований в с. Забір`я Києво-Святошинського р-ну Київської обл., були прийняті з порушенням ст. ст. 13, 19 Конституції України, ст. ст. 5, 7 Закону України „Про приватизацію майна державних підприємств", ст. 6 Водного кодексу України.
Згідно ч. ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 1 Водного кодексу України, водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал (крім каналу на зрошувальних і осушувальних системах), а також водоносний горизонт); ставок - штучно створена водойма місткістю не більше 1 млн. кубічних метрів. 
Згідно ст. 3 Водного кодексу України, усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали, крім каналів на зрошувальних і осушувальних системах; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море.
До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів (ст. 4 Водного кодексу України).
Статтею 6 Водного кодексу України визначено, що води (водні об`єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування.
Згідно ст. 48 Земельного кодексу України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.
Відповідно до абз. 2-7 ст. 88 Водного кодексу України, прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.
Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського і внутрішнього водного транспорту.
Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.
У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.
Прибережні захисні смуги в межах населених пунктів встановлюються згідно з комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, а в разі їх відсутності або якщо зазначеною містобудівною документацією межі таких смуг не встановлені, вони визначаються шириною 100 метрів від урізу води морів, морських заток і лиманів, а для інших водних об`єктів - згідно з частиною другою цієї статті. Межі прибережних захисних смуг, пляжних зон зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації та позначаються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування на місцевості інформаційними знаками. Відомості про межі прибережних захисних смуг, пляжних зон вносяться до Державного земельного кадастру як відомості про обмеження у використанні земель.
Частино 2 ст. 59 Земельного кодексу України передбачено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.
Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї) (ч. 3 ст. 2 ЗК України).
Частиною 1 ст. 3 ЗК України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗК України, завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
Згідно ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Згідно ч. 1 ст. 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу та інших.
Главою 20 ЗК України врегульовано питання продажу земельних ділянок або прав на них на підставі цивільно-правових договорів.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Частинами 1, 2 ст. 127 ЗК України визначено, що органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або передають їх у користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.
Пунктом 61 Розділу Х «Перехідні положення» ЗК України передбачено, що громадяни України, яким належить право постійного користування, право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою державної чи комунальної власності, а також юридичні особи, яким на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель» належало право постійного користування земельними ділянками державної чи комунальної власності, та які відповідно до статті 92 цього Кодексу не можуть набувати земельні ділянки на праві постійного користування, орендарі земельних ділянок, які набули право оренди земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства шляхом переоформлення права постійного користування щодо зазначених земельних ділянок до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів», мають право на купівлю таких земельних ділянок без проведення земельних торгів. Купівля земельних ділянок відповідно до цього пункту здійснюється за ціною, що дорівнює: нормативній грошовій оцінці земельної ділянки - для земель сільськогосподарського призначення; експертній грошовій оцінці земельної ділянки - для земель несільськогосподарського призначення.
Юридичні особи набувають право на купівлю земельних ділянок сільськогосподарського призначення відповідно до цього пункту з 1 січня 2024 року.
Відповідно до абз. 8 п. 61 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, у разі якщо у складі земель, що перебувають у постійному користуванні, довічному успадкованому володінні, є землі, які не можуть передаватися у приватну власність, або постійний користувач, володілець земельної ділянки на праві постійного користування не може набувати у власність земельну ділянку відповідно до закону, такий землекористувач здійснює поділ земельної ділянки з виділенням частини, на якій розміщені такі землі, в окрему земельну ділянку з подальшою її передачею в оренду на умовах, визначених цим пунктом.
Право постійного користування, право довічного успадкованого володіння земельними ділянками державної чи комунальної власності зберігається за суб`єктом відповідного права, які не здійснили купівлю таких земельних ділянок відповідно до абзацу першого цього пункту.
Проаналізувавши абзац 8 пункту 6-1 Розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, суд дійшов до висновку, що у разі, якщо у складі земель, що перебувають у постійному користуванні є землі, які не можуть передаватися у приватну власність, тоді землекористувач повинен здійснити поділ земельної ділянки з виділенням частини, на якій розміщені землі, які не можуть передаватись у приватну власність, в окрему земельну ділянку з подальшою її передачею в оренду на умовах, визначених цим пунктом.
Згідно п. 2 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.
Як вбачається з матеріалів справи, Боярська міська долучила до матеріалів справи викопіювання з Генерального плану с. Забір`я поєднаного з детальним планом території окремих частин села Забір`я, затвердженого рішенням 36 сесії 7 скликання Забірської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 20.12.2019 № 613, згідно якого, частина земель, із яких сформовано спірні земельні ділянки є прибрежними захисними смугами.
Наявність обмежень у вигляді прибрежних захисних смуг на спірних земельних ділянках також підтверджується Витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 20.12.2019, які додано до технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Гатненської сільської ради, Горенської сільської ради, Забірської сільської ради, Княжицької сільської ради, Личанської сільської ради, Михайлівсько-Рубежівської сільської ради, Ходосівської сільської ради, Чабанівської селищної ради, Києво-Святошинського району Київської області (том 1, арк. 241-248) 
Крім того, під час розгляду справи №12/116-12/21 судами першої та апеляційної інстанції встановлено наявність у ПАТ «Забір`я» державних актів В №025451, Б №025457 на право користування землями, на територій яких розташовані спірні стави. Майно (стави), передане на підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 02.06.1998р. №5-25-7/27 у власність ПАТ «Забір`я», є водними об`єктами, тобто, об`єктами власності народу України, які в силу закону можуть надаватися тільки у користування.
Судом встановлено, що відповідно до Генерального плану с. Забір`я та обставин встановлених судами під час розгляду справ №12/116-12/21, №911/1606/23, у межах земельної ділянки, яка перебуває в постійному користуванні позивача, наявні землі, що не можуть передаватися у приватну власність, а саме - землі на яких знаходяться водні об`єкти.
Судом враховано що відповідачем у листах №02-10/1358/01.11/25 від 05.03.2025 та №02-10/1357/01.11/25 від 05.03.2025 за результатами розгляду клопотань позивача – ТОВ «Забір?я» №4 від 21.01.2025 та №5 від 28.01.2025 зазначено, що пунктом 6-1 Перехідних положень ЗК України не передбачено купівлю частини земель, що перебувають у постійному користуванні, як на підставу для відмови в укладенні договору купівлі-продажу. Водночас, суд зазначає, що вказана норма встановлює умови, за яких землекористувач зобов`язаний здійснити поділ земельної ділянки. Зокрема, необхідно виділити в окрему земельну ділянку ту частину, на якій розміщені землі, що не можуть передаватися у приватну власність, з подальшою її передачею в оренду на умовах, визначених цим пунктом
Таким чином, суд дійшов висновку, що сама по собі наявність державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, не надає автоматичного права на купівлю таких земельних ділянок без проведення земельних торгів. Натомість, таке право виникає у випадку дотримання вимог абзацу 8 пункту 6-1 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, яких позивач не дотримався.
(аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27.03.2026 у справі №380/18795/24).
Враховуючи викладене, судом не встановлено у діях Боряьскої міської ради протиправної бездіяльності, а тому, вимоги про зобов`язання Боярської міської ради прийняти рішення про передачу у власність позивача шляхом викупу спірних земельних ділянок є необґрунтованим, суперечать нормам чинного законодавства, а тому, задоволенню не підлягають. 
Усі інші твердження та заперечення сторін уважно досліджені судом, однак, вони не спростовують вищевикладених висновків суду.
Крім того, суд звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, №4241/03, від 28.10.2010).
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Частиною 1 ст. 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 3 ст. 74 ГПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають. 
Судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України у зв`язку із відмовою у задоволенні позову покладаються на позивача. 
Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 123, 129, 233, 236 – 240 Господарського процесуального кодексу України, суд –
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю “Забір`я” (08145, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Забір`я) до Боярської міської ради (08150, Київська область, м. Боярка, вул. Грушевського М., 39 про визнання права постійного користування земельними ділянками, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.
Дата складення повного рішення 07.07.2026 року.

Суддя Д.Г. Заєць