ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/1151/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Аріт К.В. 
при секретарі судового засідання Христенко І.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ УКРАЇНИ", м.Київ 	
до 	Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Укренергоспецмонтаж", м.Харків 	
про 	стягнення 440808,63 грн 	
за участю представників:
позивача - Липівська О.А. (адвокат, ордер АІ № 2168963 від 02.04.2026);
відповідача - не з`явився. 

ВСТАНОВИВ:

03.04.2026 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ УКРАЇНИ" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Укренергоспецмонтаж" про стягнення 440808,63 грн, з яких: 412936,44 грн - основний борг за договором поставки; 12083,42 грн - 25% річних; 1288,67 грн - інфляційні втрати; 14500,10 грн - пеня.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 07.04.2026 року відкрито провадження у справі №922/1151/26 та призначено підготовче засідання на 28.04.2026 року.
08.04.2026 року представник позивача надав до суду заяву про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції (вх.№8404).
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 08.04.2026 року задоволено заяву представника позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Протокольною ухвалою суду від 28.04.2026 року відкладено підготовче засідання на 12.05.2026 року.
Протокольною ухвалою суду від 12.05.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.05.2026 року, яке протокольною ухвалою суду було відкладено на 09.06.2026 року.
04.06.2026 року представник позивача надав до суду заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (вх.№13594).
Надані документи прийняті судом до розгляду та долучені до матеріалів справи.
Представник позивача в судовому засіданні 09.06.2026 року позовні вимоги підтримував, просив суд позов задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання 09.06.2026 року не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до електронного кабінету відповідача.
Відповідачем відзив на позовну заяву надано не було.
Згідно з ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Оскільки явка в судове засідання представника відповідача обов`язковою не визнавалася, його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справу за відсутності останнього за наявними в справі матеріалами, як це передбачено ст.202 ГПК України.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представника позивача, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 
02.06.2026 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ УКРАЇНИ» (постачальник/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю ФІРМА «УКРЕНЕРГОСПЕЦМОНТАЖ» (покупець/відповідач) укладений договір поставки №49 (надалі за текстом – Договір).
Відповідно до умов договору Товар – будівельні матеріали.
Дата поставки – дата передачі Постачальником товару та підписання Сторонами видаткової (товарно-транспортної) накладної на товар.
Місце поставки – адреса складу Постачальника (м. Києві по вул. Саперно-Слобідська, 57 та/або м. Вишневе вул. Чорновола, 48).
Пунктом 1.1. Договору встановлено, що постачальник зобов`язується передавати Покупцю будівельні матеріали окремими партіями за цінами, в асортименті (номенклатурі) та кількості, які погоджуються Сторонами в накладних (далі – товар), а Покупець зобов`язується приймати товар та оплачувати його на умовах, встановлених даним Договором.
Відповідно до п.1.3. Договору поставки право власності на товар переходить до Покупця на дату підписання уповноваженими представникам обох сторін документа, що підтверджує фактичне передання товару від Постачальника до Покупця.
Сторони Договору поставки домовились, що ціни на товар визначаються Сторонами в гривні та зазначаються у розрахункових та товарно-супровідних документах (товарна видаткова накладна), що надаються Постачальником в момент передачі партії товару (п.2.1. Договору поставки).
Згідно з п.2.4. Договору поставки Покупець зобов`язується оплачувати кожну конкретну партію Товару в строк, що не перевищує 30 (тридцять) календарних днів з моменту виконання Постачальником зобов`язання з поставки відповідної партії на підставі підписання Сторонами видаткових накладних.
Відповідно до п.3.6. Договору поставки плата за доставку товару нараховується Постачальником окремо або за рішенням Постачальника може бути включена до вартості товару.
Пунктом 3.7. Договору поставки обумовлено, що датою поставки товару вважається дата зазначена у видатковій (товарно-транспортній) накладній.
Згідно з п. 7.1. Договір набуває чинності з моменту його підписання повноваженими представниками обох Сторін та діє до « 31» грудня 2026 року.
Як стверджує позивач, за умовами Договору поставки, починаючи з 09 лютого 2026 року Постачальник виставив наступні рахунки-фактури Покупцю та здійснив поставку товарів/надав послуги, що Покупцем були прийняті та не оплачені, а саме:
- рахунок-фактура №3048 від 06 лютого 2026 року (поставка товару за цим рахунком-фактурою відбулась 09 лютого 2026 року, що підтверджується видатковою накладною №304802 від 09.02.2026 року на суму 27126 грн з ПДВ);
- рахунок-фактура №3050 від 06 лютого 2026 (поставка товару за цим рахунком-фактурою відбулась 10 лютого 2026 року, що підтверджується видатковою накладною №305001 від 10.02.2026 року на суму 42846,89 грн з ПДВ, та 13 лютого 2026 року, що підтверджується видатковою накладною №305002 від 13.02.2026 року на суму 58893,79 грн з ПДВ);
- рахунок-фактура №3049 від 06 лютого 2026 (поставка товару за цим рахунком-фактурою відбувалась частинами, а саме: 17 лютого 2026 року, що підтверджується видатковою накладною №304901 від 17.02.2026 року на суму 37567,98 грн з ПДВ; 18 лютого 2026 року, що підтверджується видатковою накладною №304902 від 18.02.2026 року на суму 49155 грн з ПДВ; 20 лютого 2026 року, що підтверджується видатковою накладною №304903 від 20.02.2026 року на суму 37662,90 грн з ПДВ; 24 лютого 2026 року, що підтверджується видатковою накладною №304904 від 24.02.2026 року на суму 45114,12 грн з ПДВ);
- рахунок-фактура №4793 від 24 лютого 2026 року (поставка товару за цим рахунком-фактурою відбулась 24 лютого 2026 року, що підтверджується видатковою накладною №479301 від 24.02.2026 року на суму 4569,72 грн з ПДВ);
- рахунок-фактура №3052 від 06.02.2026 року, за яким надані транспортні послуги, що прийняті покупцем за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №305201 від 24.02.2026 року на суму 110000,04 грн з ПДВ.
Таким чином, як зазначено в позові, загальна сума товарів та послуг, що поставлені та надані Позивачем Відповідачу за Договором поставки згідно з описаними вище документами, склала 412936,44 грн.
Документообіг за Договором поставки між Позивачем та Відповідачем відбувався в електронному вигляді через електронний сервіс “M.E.Doc” (МЕДОК), що відповідає розділу 9 Договору поставки.
Згідно з пп.9.1, 9.2 Договору поставки Сторони домовились, що з метою оптимізації документообігу між Сторонами, підвищення рівня збереження та захисту переданих документів та інформації, що міститься в них, а також заміни паперових юридично значущих первинних документів, що містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення на електронні документи (далі - ЕД, Сторони домовились здійснювати документообіг в електронному вигляді та обмін первинними документами (рахунки, видаткові накладні, акти прийому-передачі наданих послуг, акти звірки взаємних розрахунків, заявки, специфікації тощо) у вигляді електронних документів із застосуванням до них електронного цифрового підпису (далі - ЕЦІ) засобами телекомунікаційного зв`язку за допомогою відповідних систем електронного документообігу. У разі використання Сторонами різних систем електронного документообігу або ЕЦІ різних Центрів сертифікації ключів - зазначені системи або ЕЦП повинні мати можливість взаємної роботи та верифікації ключів один з одним. Формування документів здійснюється з застосуванням положень чинного законодавства про електронні документи та електронний документообіг та законодавства у сфері кваліфікованого електронного підпису (далі -КЕП).
Відповідно до п. 9.7 Договору поставки Сторони домовилися, що ЕД, який відправлений, підписаний КЕП/ЕЦІ, має повну юридичну силу, породжує права та обов`язки для Сторін, може бути представлений до суду в якості належного доказу та визнається рівнозначним документу на паперовому носієві. Підтвердження передачі документів (відправлення, отримання, тощо) вважається легітимним підтвердженням фактичного прийому-передачі уповноваженими представниками Сторін і не вимагає додаткового доказування. ЕД, підписаний Стороною з використанням КЕП/ЕЦП і внесений в Систему (переданий Стороні-одержувачу) вважатиметься в усіх випадках підписаним уповноваженим представником Сторони-відправника, в межах наданих повноважень, що не потребуватиме щоразу перевірки документів на представництво.
З вищенаведеного вбачається, що Позивач на виконання умов договору поставив на адресу Відповідача товар, однак Відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, оплату за поставлений товар не здійснив.
31.03.2026 року між позивачем та відповідачем було підписано акт звіряння взаєморозрахунків за період 01.01.2026-31.03.2026 року, з якого вбачається, що у відповідача наявна заборгованість перед позивачем на загальну суму 412936,44 грн.
Відповідно до п.5.3. Договору поставки у випадку затримки оплати товару Покупець на вимогу Постачальника сплачує йому суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення платежу, а також пеню, яка нараховується на несплачену суму за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення.
Згідно з п.5.4. Договору за порушення грошових зобов`язань по оплаті ціни (вартості) товару понад 15 (п`ятнадцять) календарних днів, на підставі статті 625 Цивільного Кодексу України, Покупець сплачує на користь Постачальника 25% річних від суми боргу.
Отже Позивач нарахував на суму боргу інфляційні втрати, 25% річних та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань Відповідача перед Позивачем за Договором поставки.
Позивач зазначає, що загальна заборгованість Відповідача перед Позивачем станом на 01.04.2026 року складає: 14 500,10 грн - подвійна облікова ставка НБУ; 12083,42 грн – 25% річних; 1288,67 грн - інфляційне збільшення; 412936,44 грн – сума основного боргу.
Отже, за розрахунком позивача, загальний розмір заборгованості Відповідача перед Позивачем станом на 01.04.2026 року складає 440 808,63 грн.
Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Статтями 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Згідно з ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму
Статтею 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.
Крім того, згідно зі ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Положеннями ч.1 ст.903 ЦК України визначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За приписами статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Приписами статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно з п.2.4. Договору поставки Покупець зобов`язується оплачувати кожну конкретну партію Товару в строк, що не перевищує 30 (тридцять) календарних днів з моменту виконання Постачальником зобов`язання з поставки відповідної партії на підставі підписання Сторонами видаткових накладних.
Відповідно до п.3.6. Договору поставки плата за доставку товару нараховується Постачальником окремо або за рішенням Постачальника може бути включена до вартості товару.
Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
На виконання умов договору позивач свої зобов`язання по поставці товару виконав у повному обсязі згідно з умовами договору, поставив відповідачу товар, що підтверджується матеріалами справи.
Повернень товару або претензій щодо кількості та якості товару від відповідача не надходило.
Також, поставка товару підтверджується податковими накладними.
Отже відповідач прийняв відповідний товар, що підтверджується його підписом на видаткових накладних та акті здачі-приймання робіт (наданих послуг), проте оплату за отриманий товар не здійснив.
Крім того, сума заборгованості за отриманий товар у розмірі 412936,44 грн підтверджується Актом звіряння від 31.03.2026 року, який підписаний сторонами (а.с.48).
Враховуючи те, що відповідач зобов`язання щодо оплати поставленого товару не виконав, на час розгляду справи відповідачем не надано доказів сплати вартості отриманого товару, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення суми заборгованості в розмірі 412936,44 грн підтверджені належними доказами та підлягають задоволенню.

Щодо нарахування 25% річних та інфляційних.
Крім суми боргу, позивачем заявлені до стягнення 25% річних та інфляційні втрати.
Факт прострочення відповідачем виконання своїх зобов`язань щодо оплати отриманого товару підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем.
Зазначене дає позивачу правові підстави для нарахування річних та інфляційних на прострочену заборгованість.
Згідно з ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.
Відповідно до правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) нарахування на суму боргу інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Зокрема Верховний Суд вказав, що за змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Як зазначено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 02.10.2020 року у справі №911/19/19 суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.
З огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України суд з`ясував обставини щодо правильності здійснення позивачем відповідних розрахунків інфляційних та 25% річних.
Перевіривши розрахунки позивача по нарахуванню 25% річних та інфляційних, суд дійшов висновку про їх невірність та невідповідність умовам договору, з огляду на наступне. 
Відповідно до п.5.4. Договору поставки за порушення грошових зобов`язань по оплаті ціни (вартості) товару понад 15 (п`ятнадцять) календарних днів, на підставі статті 625 Цивільного Кодексу України, Покупець сплачує на користь Постачальника 25% річних від суми боргу.
Позивачем нараховано на суму неоплаченого товару та послуги 25% річних по кожній накладній окремо, починаючи з 09.02.2026 по 01.04.2026 року, та інфляційні втрати за лютий 2026 року. 
Щодо строку виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати товару та відповідно початку прострочення грошового зобов`язання суд зазначає наступне.
Як вже було зазначено, 02.02.2026 року між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки №49.
Як вже зазначалось судом, відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Разом з тим, відповідно до п.2.4. Договору поставки Покупець зобов`язується оплачувати кожну конкретну партію Товару в строк, що не перевищує 30 (тридцять) календарних днів з моменту виконання Постачальником зобов`язання з поставки відповідної партії на підставі підписання Сторонами видаткових накладних.
При цьому суд не погоджується з твердженнями позивача, що встановлений п.2.4. Договору строк у 30 днів є кінцевим періодом оплати, але, зобов`язання з оплати товару відповідачем виникає вже в день постачання товару, й саме з цього періоду позивач нараховує річні, інфляційні та штрафні санкції. 
Згідно з ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Сторонами в п. 2.4. договору визначений строк оплати. 
Отже, враховуючи умови п.2.4. Договору прострочення відповідачем грошового зобов`язання починається через 30 календарних днів з моменту виконання Постачальником зобов`язання з поставки відповідної партії (дати підписання відповідної накладної).
Таким чином, відповідач зобов`язаний був оплатити товар за видатковими накладними у наступний строк:
- за видатковою накладною №304802 від 09.02.2026 року на суму 27126,00 грн - до 11.03.2026 включно;
- за видатковою накладною №305001 від 10.02.2026 року на суму 42846,89 грн -до 12.03.2026;
- за видатковою накладною №305002 від 13.02.2026 року на суму 58893,79 грн -до 15.03.2026;
- за видатковою накладною №304901 від 17.02.2026 року на суму 37567,98 грн - 19.03.2026;
- за видатковою накладною №304902 від 18.02.2026 року на суму 49155 грн - до 20.03.2026;
- за видатковою накладною №304903 від 20.02.2026 року на суму 37662,90 грн - до 22.03.2026;
- за видатковою накладною №304904 від 24.02.2026 року на суму 45114,12 грн та за видатковою накладною №479301 від 24.02.2026 року на суму 4569,72 грн - до 26.03.2026.
Отже позивачем невірно визначено початок прострочення відповідачем грошового зобов`язання щодо оплати отриманого товару, та відповідно періоду нарахування 25% річних - з дати підписання кожної видаткової накладної, без врахування 30 календарних днів з дати поставки відповідної партії товару.
Враховуючи положення п.5.4. Договору, відповідно до яких 25% річних від суми боргу нараховуються за порушення грошових зобов`язань по оплаті ціни (вартості) товару понад 15 (п`ятнадцять) календарних днів, судом встановлено, що 25% річних мають бути нараховані лише за трьома першими накладними: №304802 від 09.02.2026 року на суму 27126,00 грн; №305001 від 10.02.2026 року на суму 42846,89грн; №305002 від 13.02.2026 року на суму 58893,79 грн, прострочення з оплати за якими складає понад 15 днів.
За всіма іншими видатковими накладними станом на 01.04.2026 (кінцевий період нарахування, визначений позивачем) прострочення заборгованості, з урахуванням п.2.4. Договору є менше 15 днів. 
Таким чином, здійснивши перерахунок 25% річних на заборгованість за видатковими накладними: №304802 від 09.02.2026 року на суму 27126,00 грн; №305001 від 10.02.2026 року на суму 42846,89 грн; №305002 від 13.02.2026 року на суму 58893,79 грн, з урахуванням встановленого п.2.4. Договору строку оплати, а саме, починаючи з 12.03.2026, 13.03.2026 та 16.03.2026 відповідно по 01.04.2026 (кінцевий період, визначений позивачем), суд встановив, що задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення 25% річних в розмірі 1662,86 грн.

Щодо інфляційних.
Позивач нараховує на суму боргу інфляційні втрати за лютий 2026.
Як вже було зазначено, позивачем невірно визначений початок прострочення з оплати товару. Прострочення з оплати заборгованості за кожною видатковою накладною відповідно до п.2.4. Договору виникло у відповідача в березні, а не в лютому, як помилково визначив позивач. 
Таким чином, перевіривши розрахунок позивача по нарахуванню інфляційних, суд дійшов висновку, що розрахунок позивача, який міститься в позовній заяві, є невірним, оскільки як вже зазначалось судом, прострочення з оплати товару настало через 30 днів з моменту поставки відповідної партії товару, а саме, відповідного числа березня 2026.
Отже в лютому 2026, за який позивач нараховує інфляційні, прострочення з оплати боргу ще не існувало. 
У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, у зв`язку із безпідставністю їх нарахування.

Крім того, позивачем також нараховані 25% річних та інфляційні на заборгованість за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №305201 від 24.02.2026 року на суму 110000,04 грн з ПДВ.
Відповідно до п.3.6. Договору поставки плата за доставку товару нараховується Постачальником окремо або за рішенням Постачальника може бути включена до вартості товару.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач не включив плату за доставку до вартості товару, а нарахував окремо відповідно до акту здачі-приймання (а.с.18)
Положеннями ч.1 ст.903 ЦК України визначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Умовами договору, а саме, п.2.4. визначений строк оплати саме Товару.
Строку оплати послуг умови договору чи акт надання послуг не містять.
Крім того, п.5.4. Договору визначено, що 25% річних від суми боргу нараховуються за порушення грошових зобов`язань по оплаті вартості саме товару.
Таким чином, позивачем безпідставно нараховані 25 % річних та інфляційні на суму наданих транспортних послуг, оскільки умовами договору не визначений строк їх оплати. 
Враховуючи вищевикладене, в частині стягнення 10420,56 грн 25% річних та 1288,67 грн інфляційних суд відмовляє, у зв`язку з невірним розрахунком та невідповідністю вимогам договору та законодавства.

Щодо пені.
Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно з чч.1,3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Відповідно до п.5.3. Договору поставки у випадку затримки оплати товару Покупець на вимогу Постачальника сплачує йому суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення платежу, а також пеню, яка нараховується на несплачену суму за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення.
Як вже зазначалось судом, позивачем невірно визначено початок прострочення відповідачем грошового зобов`язання з оплати товару.
Отже, здійснивши перерахунок пені, з урахуванням встановленого п.2.4. Договору строку оплати товару за кожною накладною, а саме, починаючи з 12.03.2026, 13.03.2026, 16.03.2026, 20.03.2026, 21.03.2026, 23.03.2026, 27.03.2026 відповідно по 01.04.2026 (кінцевий період, визначений позивачем), суд встановив, що задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 3436,24грн.
Крім того, позивачем також нараховано пеню на заборгованість за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №305201 від 24.02.2026 року на суму 110000,04грн. 
Як вже було зазначено, строку оплати послуг умови договору чи акт надання послуг не містять.
Крім того, п.5.3. Договору визначено, що пеня нараховується у випадку затримки оплати саме товару. 
Отже позивачем безпідставно нараховано пеню на суму наданих транспортних послуг, оскільки умовами договору не визначено строк їх оплати та відповідальність у випадку затримки оплати.

Враховуючи вищевикладене, в частині стягнення 11063,86 грн пені суд відмовляє, у зв`язку з невірним розрахунком та невідповідністю вимогам законодавства та договору.

Відповідно до ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Згідно з ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, правомірними, підтверджуються матеріалами справи, відповідачем не спростовані, але, з урахуванням відмови в стягненні 10420,56 грн 25% річних, 1288,67 грн інфляційних та 11063,86 грн пені, позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо судових витрат.
Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Вирішуючи питання розподілу судового збору суд керується положеннями п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, відповідно до яких, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, враховуючи часткову відмову в позові, судовий збір в розмірі 6270,53грн покладається на відповідача, з вини якого виник спір, решта покладається на позивача, у зв`язку з частковою відмовою в позові.

Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.
Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ГПК України).
Відповідно до чч.1,3 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Як передбачено ч.1 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч.2 ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
В якості доказів понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано до суду:
- ордер на надання правничої допомоги АІ №2168963 від 02.04.2026;
- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС №6079/10 від 07.07.2017;
- договір про надання правової допомоги №1/02-ПД від 02 лютого 2026 року;
- додаткова угода №2 до Договору про надання правової допомоги №1/02-ПД від 02 лютого 2026 року від 31.03.2026 року;
- квитанція про оплату правничих послуг;
- Акт приймання-передачі правничих послуг №3 від 03.04.2026 року з детальним описом наданих послуг;
- Акт приймання-передачі правничих послуг №6 від 26.05.2026 року з детальним описом наданих послуг.
Як свідчать подані позивачем матеріали, у зв`язку з необхідністю судового захисту власних прав та інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ УКРАЇНИ" між Позивачем та адвокатом був укладений договір про надання правової допомоги №1/02-ПД від 02 лютого 2026 року (надалі за текстом – Договір), де у п. 5.5. Договору визначена вартість адвокатських послуг, а саме у розмірі 3000 (три тисячі) гривень за 1 годину роботи адвоката. Сторонами укладена додаткова угода №2 до Договору, в якій визначено, що, не зважаючи на пункт 5.5. Договору, гонорар за представництво інтересів Позивача у справі про стягнення боргу за договором поставки з ТОВ ФІРМА «УКРЕНЕРГОСПЕЦМОНТАЖ» (код ЄДРПОУ 32674006) становитиме 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок без ПДВ.
Також Позивач та адвокат погодили, що додатково до суми, що визначена у п.1. Додаткової угоди №2 до Договору, у випадку представництва адвокатом Позивача в суді першої інстанції (участі у судовому засіданні, у тому числі в режимі ВКЗ), Позивач сплачує адвокату вартість таких правничих послуг у розмірі 3000 (три тисячі) грн 00 копійок без ПДВ за 1 годину роботи адвоката.
На підставі вищевикладеного, в межах Договору, адвокатом було надано Позивачу правничу допомогу , а саме ознайомлення та правовий аналіз документів клієнта, підготовка позовної заяви, участь адвоката в судовому засіданні в режимі відеоконференції, загальною вартістю 13750,00 грн, що підтверджується Актами приймання-передачі правничих послуг.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо.
Вибір форми та суб`єкта такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.
Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, з означених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно до чч.1,2 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та в надання інших видів правової допомоги клієнту.
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Судова практика свідчить, що українські суди, здійснюючи розподіл витрат на послуги адвоката, керуються практикою Європейського суду з прав людини. У своїх рішеннях у справах "Баришевський проти України" від 26.02.2015, "Гімадуліна та інші проти України" від 10.12.2009, "Двойних проти України" від 12.10.2006, "Меріт проти України" від 30.03.2004, "East/West Jinnee Limited" проти України" від 23.01.2014 ЄСПЛ указував, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.
Сформована практика Європейського суду з прав людини заснована на тому, що заявник має право на відшкодування витрат в розмірі, який був необхідний та розумний і дійсно понесений. Зокрема, у справі "Неймайстер проти Австрії" було вирішено, що витрати на правову допомогу присуджуються в тому випадку, якщо вони були здійснені фактично, були необхідними і розумними в кількісному відношенні (пункт 43 рішення "Неймайстер проти Австрії").
Згідно з ч.2 ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Частиною 5 цієї ж статті встановлено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес,
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо,
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно з процесуальним законодавством розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірний із:
1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та/або значенням справи для сторони, в т.ч. впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020: "Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони".
Втручання суду в договірні відносини між адвокатом та його клієнтом в частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому в статті 43 Конституції (Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду).
Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок позивача, відповідно до положень ст.126 ГПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2022 по справі №922/1964/21 та об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 сформували правовий висновок щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, який судом враховується при розподілі судових витрат в межах даної справи.
Зокрема, за змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).
У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
Разом з тим у частині п`ятій статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, також визначені положеннями частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 129 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Разом з тим, згідно зі ст.15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
В обґрунтування заявленої до стягнення з відповідача суми витрат на правничу допомогу в розмірі 13750,00 грн позивачем надано до суду Акт приймання-передачі правничих послуг №3 від 03.04.2026 року з детальним описом наданих послуг та Акт приймання-передачі правничих послуг №6 від 26.05.2026 року з детальним описом наданих послуг, загальний обсяг яких складає 13750,00 грн.
Дослідивши надані позивачем акти, судом встановлено, що заявлена до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13750,00 грн підтверджена матеріалами справи, отже, є реально понесеною, обґрунтованою та доведеною.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2)у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням часткової відмови в позові, судові витрати в розмірі 13750,00грн розподіляються пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим, на відповідача покладаються витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13039,65 грн.

Керуючись статтями 13, 73-74, 76-80, 86, 123, 126, 129, 232-233, 236-238, 240-241, 247, 251, 252 ГПК України, суд - 

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Укренергоспецмонтаж" (адреса: 61058, м.Харків, просп. Правди, буд.10, кімната 604; код ЄДРПОУ 32674006) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ УКРАЇНИ" (адреса: 03170, місто Київ, вул.Перемоги, буд. 9, офіс 1/7; код ЄДРПОУ 43362385) основний борг за договором поставки №49 від 02 лютого 2026 у розмірі 412936,44 грн, 25% річних у розмірі 1662,86 грн, пеню у розмірі 3436,24 грн, а також 6270,53 грн судового збору та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13039,65 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "18" червня 2026 р. 

Суддя		К.В. Аріт