ОКРЕМА ДУМКА
судді Чернівецького апеляційного суду Лисака І.Н.
на постанову Чернівецького апеляційного суду від 30 квітня 2026 року у справі №725/3756/24.

30 квітня 2026 року  м. Чернівці  Справа № 725/3756/24

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 27 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 13.07.2002 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці, актовий запис 746. Малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено на самостійному вихованні, утриманні та проживанні разом із батьком дитини – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
02 березня 2026 року ІНФОРМАЦІЯ_4 через підсистему «Електронний суд» на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 травня 2024 року подано апеляційну скаргу.
Під час розгляду справи по суті стороною позивача ОСОБА_1 було подано клопотання про залишення апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_5 без розгляду з підстав того, крім іншого, що останньому було відомо про оскаржуване рішення суду першої інстанції раніше, ніж апелянтом заявлено. Аргументовано тим, що ОСОБА_1 неодноразово надавалася відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» як чоловіку, який самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років. Факт надання такої відстрочки підтверджується відповідними довідками ІНФОРМАЦІЯ_6 : №89/1708 від 26.08.2024 року; №89/8249 від 19.12.2024 року; №2824 від 07.02.2025 року; військово-обліковий документ із застосунку «Резерв+».
Підставою для відстрочки ОСОБА_1 від мобілізації в особливий період було саме оскаржуване рішення Чернівецького районного суду м. Чернівців від 27 травня 2024 року, яке подавалося ним до ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 30 квітня 2026 року апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_7 задоволено, рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 27 травня 2024 року скасовано та ухвалене нове про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про залишення проживати разом із ним на його самостійному вихованні та утриманні його дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Змінено розподіл судових витрат.
Апеляційний суд більшістю голосів не погодився із запереченнями позивача щодо наявності підстав для поновлення апелянту строку на апеляційне оскарження та вирішив надати оцінку законності судового рішення.
Окремо наголошую, що ця окрема думка є застосованою мною у категоріях справ із поєднанням з вимогою про визначення місця проживання дитини з батьком на його самостійному утриманні і не може бути застосованою в цілому до вимог, поєднаних із встановленням факту самостійного виховання й утримання дитини, які за своєю правовою природою є відмінними. 
Так, судове рішення у спорі про визначення місця проживання дитини врегульовує його між батьками з моменту ухвалення й набрання чинності та діє на майбутнє, а рішення суду про встановлення факту засвідчує такий лише до такого ухвалення і на момент цього, оскільки суд не встановлює факти, які мають виникнути в майбутньому (наприклад, факт, що особа "буде надалі на самостійному вихованні" через рік), а підтверджує наявність обставин, які вже існують або існували.
Не спростовуючи вплив оскаржуваним рішенням з вимогою «визначення місця проживання дитини» на права ІНФОРМАЦІЯ_7 , штучності позову та його незаконності, я не погоджуюся із думкою більшістю складу суду щодо відсутності обґрунтованих підстав для залишення апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_7 без розгляду, вважаю, що у суду було достатньої підстав не переходити до оцінки аргументів апеляційної скарги щодо законності судового рішення по суті, з огляду на наступне.
Щодо наслідків відкриття апеляційного провадження з порушенням строків.
У постанові від 10 вересня 2025 року по справі № 601/485/23 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що:
«71. … у випадку, коли після відкриття апеляційного провадження та поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, суд установить, що процесуальний строк був поновлений на підставі наданих заявником недостовірних (неправдивих) відомостей (зокрема про дату отримання копії оскаржуваного рішення) і такі дії спрямовані на неправомірне отримання процесуального права на апеляційне оскарження поза межами встановлених законом строків, слід враховувати таке.
72. Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).
73. Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України).
74. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
75. Отже, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Добросовісність необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом.
76. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі (частина друга статті 44 ЦПК України).
77. Наведений у частині другій статті 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.
78. Подання апеляційної скарги з пропуском строку та із зазначенням у клопотанні про поновлення строку неправдивих відомостей про дату отримання судового рішення спрямоване на неправомірне отримання процесуального права на апеляційне оскарження поза межами встановлених законом строків і є обставинами, що аналогічні до обставин, які у частині другій статті 44 ЦПК України можуть визначатися як дії, що суперечать завданню цивільного судочинства.
79. Відповідно до частини третьої статті 44 ЦПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
80. У випадку, коли після відкриття апеляційного провадження, яке відбулось за відсутності матеріалів справи, установлено, що строк на апеляційне оскарження судового рішення поновленню не підлягав, зокрема, у зв`язку з тим, що причини, на які посилався заявник і які стали підставою для поновлення строку, є неповажними, а отримання заявником вперше копії оскаржуваного судового рішення у день, зазначений ним, не підтвердилося і спростовано матеріалами справи, які надійшли до суду після відкриття провадження і їх витребування із суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції може визнати це зловживанням процесуальними правами на підставі частини другої статті 44 ЦПК України.»
Таким чином, якщо після відкриття апеляційного провадження було встановлено, що обставини, якими аргументував апелянт причини поважності пропуску строку на апеляційне оскарження, не підтвердилися або спростовані, апеляційний суд може на підставі ч.2 ст.44 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без розгляду. 
Щодо дослідження обставин при вирішені питання поновлення строків на апеляційне оскарження. 
У постанові від 14 грудня 2020 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18) виклав висновки про те, що тлумачення норм цивільного процесуального законодавства України, які регулюють поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні, не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.
Сталість такого підходу підтверджується висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 21 січня 2026 року у справі № 727/740/22.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові 10 лютого 2022 року (провадження № 61-19639св21) погоджуючись з висновками апеляційного суду щодо відсутності поважності причин для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду особою, яка не брала участь у справі, крім іншого, констатував про те, що апелянт «не навела обґрунтованих, об`єктивних, таких, що не залежать від її дій і пов`язаних з дійсними істотними перешкодами причин для своєчасного звернення до суду з апеляційною скаргою з того часу…; не зазначила фактів на підтвердження необізнаності про існування оскаржуваного рішення суду першої інстанції у вказаний період часу».
Сталість такого підходу підтверджується викладеним висновком в п.53 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2026 року у справі № 341/658/13-ц наступного змісту: «… Проте, оскільки апеляційну скаргу подано особою, яка не приймала участі у справі, тому у цьому випадку підлягає дослідженню питання поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження з урахуванням часу, коли така особи дізналася або повинна була дізнатись про оскаржуване рішення, оскільки право на апеляційне оскарження судового рішення напряму залежить від обізнаності про наявність судового спору та своєчасності отримання судового рішення суду першої інстанції (див. постанову Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 755/4205/14ц).»
Отже, для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду особі, яка не брала участь у справі, сама по собі обставина отримання копії судового рішення і подача самої скарги в межах 30-ти денного строку на апеляційне оскарження не є достатньою для безумовного поновлення такого строку, і колегії суддів слід надати оцінку його діям на предмет часу обізнаності про існування оскаржуваного рішення або часу, коли за обставин добросовісності і належного використання прав, апелянт об`єктивно міг довідатися про нього.
Співвідношення прав особи, яка не брала участь у справі, на оскарження судового рішення (виправлення судової помилки) з легітимністю втручання в принцип правової визначеності учасників справи. 
У демократичному суспільстві, яким залишаться держава України навіть в умовах повномасштабної війни, фізична особа вільно, на власний розсуд, створює свою поведінку у сфері приватного (особистого) життя. Держава може втручатися в особисте життя людини в інтересах національної безпеки, громадської безпеки або економічного добробуту країни для запобігання заворушенням або злочинам, для захисту здоров`я чи моралі, прав і свобод інших осіб. Будь-яке втручання в права людини навіть за наявність легітимної мети, всупереч принципу домірності, який забезпечує справедливий баланс між вимогами захисту загального інтересу та потребою забезпечення індивідуальних прав особи, відповідно до яких обмеження прав людини є істотними, а засоби їх досягнення – обґрунтованими та мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежені. Інакшу, неодмінно спричиняє скасування або обмеження свободи прав і людини.
Конституційний Суд України наголошує, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, їх установлюють відповідно до Конституції і законів України, вони мають відповідати правомірній меті, але обумовлені суспільною потребою досягнення цієї мети, домірною (Абзац перший підпункт 5.1 пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 березня 2023 року № 3-р(II)/2023)
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, наголосив, що Держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. З цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини.
В іншому своєму рішенні (від 24 червня 2020 року № 6-р(II)/2020) Конституційний Суд України стверджує, що складовим елементом конституційного принципу верховенства права в розумінні статті 8, частини другої статті 55 Конституції України є доступ особи до суду з метою здійснення судового контролю щодо законності та правомірності усіх рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, оскільки в результаті такої діяльності публічної влади можливе свавільне втручання у права, свободи будь-якої фізичної чи юридичної особи.
Правомірність обмеження прав громадян з боку держави неодноразово було предметом розгляду Європейського суду з прав людини, внаслідок чого Судом було сформовано уніфіковану позицію, за якою обмеження у реалізації будь-якого права може бути визнано правомірним лише за дотримання певних умов. Сукупність таких умов наразі відома під назвою "трискладовий тест".
Відповідно, втручання повинно:
1) бути визначено в законі та сформульовано у зрозумілих і чітких термінах (мати належну підставу у національному праві);
2) переслідувати законну мету, визначну у відповідних положеннях документів з прав людини; відповідно до практики ЄСПЛ. Захист національної безпеки у світлі Конвенції є такою метою, але не може розумітись або використовуватись як загальна підстава для обмеження основних прав і свобод, та
3) бути необхідним у демократичному суспільстві, тобто відповідати настійній соціальній потребі, ґрунтуватися на доречних і достатніх підставах і бути пропорційним законно переслідуваній меті.
Невідповідність втручання у право хоча б одному з зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства.
Ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом суспільних відносин правових наслідків (правового результату) свої поведінки, яка відповідає існуючим в суспільстві нормативним приписам, утворює основу принципу правової визначеності. Довіра до правової та судової системи держави буде знівельована у тому випадку, якщо законотворча діяльність держави буде свавільною, а громадяни - позбавлені ефективного і дієвого судового захисту від такого свавілля.
Юридична визначеність - це передовсім недвозначність, - наголошує КСУ у рішенні від від 14 липня 2021 року № 1-р/2021 (пункт 10). Водночас доступність учасникам суспільних відносин акта права для ознайомлення не гарантує доступності його змісту, якщо припис такого акта викладений неякісно, зокрема нечітко або суперечливо (підпункт 4.2 пункту 4 мотивувальної частини рішення КСУ від 21 липня 2021 року № 4-р(ІІ)/2021).
Розкриваючи поняття "юридична визначеність" (legal certainty) у Висновку ВК № 512/2009 "Про верховенство права" наголошується на тому, що принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права, аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним; вона також зобов`язана дотримуватись законів, які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед (до його застосування) та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку (п. 44).
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
На вимогах "доступності", "передбачуваності" та "зрозумілості" наголошено у низці інших рішень ЄСПЛ, зокрема, в рішеннях по справах "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства" (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), № 18139/91, п. 37; "Мелоун проти Об`єднаного Королівства" ("Malone v. The United Kingdom"), № 8691/79, п. 66); "Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції" ("Margareta and Roger Andersson v. Sweden"), заява № 12963/87, п. 75; "Аманн проти Швейцарії" (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, п. 50 та 56; S. and Marper v. the United Kingdom [ВП], заяви № 30562/04 і № 30566/04, п. 95; "The Sunday Times v. the United Kingdom (№ 1)", заява № 6538/74, п. 46; "Kuricм and Others v. Slovenia", заява № 26828/06, п. 34; "Slivenko v. Latvia", заява № 48321/99, п. 100, "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункти 109, 110; "Хасан і Чауш проти Болгарії" [ВП] (Hasan and Chaush v. Bulgaria), заява № 30985/96, п. 84. Ось деякі з ненаведених вище висновків Суду: "особа повинна мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку"; "громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія"; "у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади у здійснення громадянами своїх прав".
У рішенні від 29 жовтня 2015 року ЄСПЛ звернув увагу на те, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення. Згідно з цим принципом жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить ухвалювати рішення про поновлення строку оскарження, проте їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків. ЄСПЛ встановив, що у справі, яка ним переглядалася, національне законодавство на час подій не обмежувало дискреційні повноваження судів щодо часу або підстав для поновлення пропущеного строку. Суд зробив висновок, що сама концепція «поважних причин», згідно з якою національні суди виправдали відновлення провадження у справі заявника, не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було зазначити причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника. Отже, національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції («USTIMENKO v. UKRAINE», № 32053/13).
У своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші).
Зокрема, аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції» (Bellet v. France)); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії» (Stagno v. Belgium)).
Одним з елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення у справі відповідно до запроваджених державою процедур. При цьому забезпечення права на апеляційне і касаційне оскарження включає, як можливість оскарження судового рішення, так і обов`язок суду належним чином обґрунтувати свою відповідь на доречні доводи особи, яка оскаржує судові рішення, у разі відмови в такому перегляді.
Доступність права на оскарження у зв`язку із пропуском встановленого строку неодноразово була предметом розгляду ЄСПЛ. Так, у своєму рішенні у справі «Скорик проти України» Суд зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право в апеляційних судах на основні гарантії, передбачені Конвенцією. Так, повинні враховуватися особливості провадження, що розглядається, відповідно до національного правопорядку, а також роль апеляційного суду в них. У справі «Зубак проти Хорватії» (Zubac v. Croatia) ЄСПЛ, розглядаючи загальні принципи стосовно доступу до судів вищої інстанції та обмеження ratione valoris (компетенція з огляду на цінність), зробив висновок, що стаття 6 Конвенції не зобов`язує Договірні держави створювати апеляційні чи касаційні суди, проте якщо такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6 Конвенції, наприклад, у тій частині, у якій вона гарантує учасникам судового процесу ефективне право на доступ до суду.
Таким чином, ЄСПЛ роз`яснив, що положення статті 6 Конвенції, включаючи право на доступ до суду, поширюються також на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення, якщо таке право передбачено національним законодавством. Відповідно поновлення пропущеного строку на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення є механізмом забезпечення певної гнучкості та пропорційності при вирішенні питання про допуск скаржника до апеляційного чи касаційного судів.
З аналізу практики ЄСПЛ вбачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, у випадках, якщо: 1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема, особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції (справа «Мушта проти України»); 2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру (справи «Рябих проти Росії», «Устименко проти України»); 3) відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя (виправлення серйозних судових помилок) (справи «Безруков проти Росії», «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania)).
З аналізу судової практики прихожу до висновку, що в умовах військового стану дійсно допускається обмеження прав і свобод задля досягнення легітимної мети: збереження цілісності України та свобод її народу, проте, одночасно, за умови належного виконання делегованих повноважень й державними органами (установами), які діють в інтересах держави. 
Сам факт перебування держави в стані війни, в умовах якої державні органи (установи) самі допускали неналежне здійснення своїх функцій внаслідок неправомірних дій або бездіяльності їх керівників чи структурних підрозділів, не можуть компенсуватися (укриватися) за рахунок обмеження прав фізичної особи, отже таке втручання на предмет пропорційності підлягає оцінці у кожному окремому випадку. 
Щодо оцінки поважності причин поновлення строку на апеляційне оскарження у цій справі.
Обчислення процесуальних строків (статті 122 ЦПК України) відзначає, що строки, встановлені як законом, так і судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до статті 123 ЦПК України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, а закінчення процесуального строку згідно статті 124 ЦПК України, строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку; строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку, а якщо закінчення строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, строк закінчується в останній день цього місяця; якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день; перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події.
Крім того, останній день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу.
Згідно з частиною першою статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У частині другій цитованої статті зазначено, що учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (частина третя статті 354 ЦПК України).
Зазначена норма права визначає право, а не обов`язок суду продовжити встановлений судом процесуальний строк.
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.
При вирішенні питання про поновлення строку суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду.
Інститут процесуальних строків сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників справи та інших заінтересованих осіб добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Отже, у випадку пропуску строку на апеляційне оскарження підставами для прийняття апеляційної скарги є лише наявність поважних причин (підтверджених належними доказами), тобто обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій.
Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення заяви стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання касаційної скарги.
Дотримання строків оскарження судового рішення є однією із гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.
У рішенні від 03 квітня 2008 року ЄСПЛ зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається мотивувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження» («PONOMARYOV v. UKRAINE», № 3236/03).
У Постанові ВП ВС від 02.10.2025 по справі №990/376/24 зазначено:
«57. Водночас поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, що унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду, та підтверджені належними і допустимими доказами.
58. День, коли особа дізналася про порушення свого права, – це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.
59. Якщо цей день встановити точно неможливо, то його строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому слово «повинна» необхідно тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
63. За змістом статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
66. У пункті 41 рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03) ЄСПЛ указав «Правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків».
67. У пункті 23 рішення від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» (заява № 72286/01) ЄСПЛ зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.
68. У справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) ЄСПЛ зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.
78. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.
83. Однак, якщо є обставини, які завадили вчасно звернутися до суду з об`єктивних причин, то закон дозволяє продовжити чи поновити такий строк. За процесуального підходу ознаки пропуску строку звернення до суду мають виявлялися на стадії прийняття позовної заяви і зазвичай до початку відкриття провадження у справі.
84. Тут потрібно враховувати, що в ситуації обмеженості часових рамок ухвалення рішення стосовно поданої позовної заяви неможливо повно і всебічно визнати названі позивачем причини такого пропуску поважними для його поновлення й водночас недостатніми для ухвалення негативного висновку про неповажність причин пропуску строку, а також такими, що з огляду на їх обсяг та зміст (або через брак даних) наче не дозволяють на початковій стадії судового провадження ухвалити рішення про відмову у відкритті такого провадження.
85.У таких випадках суд може відкрити позовне провадження, а невдовзі, якщо виявить нові підстави або з часом з`ясує справжню природу поданих раніше обставин, повернутися до питання дотримання строку звернення до суду й ухвалити рішення про передчасність свого висновку про поважність причин пропуску строку. У таких випадках судове провадження відкривається ніби «під умовою», «із застереженням», бо на той час не було достатніх причин, щоб визнати їх поважними для ухвалення протилежного за значенням судового рішення, але водночас залишає за собою можливість повернення до цього питання, якщо будуть для цього підстави. Така ситуація можлива на підставі закону й тільки тоді, коли для цього будуть певні юридичні об`єктивовані фактори, які зумовлюють і виправдовують такі дії суду.
86. Отже, процесуальний закон дозволяє повернутися до стадії прийняття позовної заяви після відкриття провадження та визначає, що якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду
87. Запровадження можливості повернення до стадії прийняття позовної заяви за передбачених законом підстав не суперечить засадам адміністративного судочинства, відповідає принципам швидкодії та процесуальної економії, оскільки має на меті здійснення ефективного та справедливого правосуддя там, де є «спір», є предмет та межі спірних відносин. Якщо відбулося звернення до суду за захистом порушеного права, за наслідками якого суд з якихось причин відкрив провадження й почав розгляд справи по суті спору, хоча до відкриття чи невдовзі після цього були виявлені обставини, що унеможливлювали пред`явлення позову через сплив строку, то продовження розгляду справи по суті такого звернення (позову, спору) не може бути визнане прийнятним і законним, оскільки існують установлені законом передумови, які забороняють такий розгляд. Розгляд такого спору не досягне мети правосуддя, бо не можна розв`язувати спір за процедурою, якої на законних підставах не повинно було бути.»
Аналізуючи викладене вважаю, що при запереченнях учасника справи щодо поважності причин для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення у цій справі від 27 травня 2024 року колегії суддів слід було ретельно надати оцінку обставинам, які об`єктивно перешкоджали ІНФОРМАЦІЯ_8 довідатися про існування оскаржуваного рішення та вжити заходів раніше, ніж 02 березня 2026 року.
Оцінка поважності таких причин за обставин достеменної обізнаності про існування оскаржуваного рішення структурним підрозділом юридичної особи ( ІНФОРМАЦІЯ_9 ).
У постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 640/3393/19 (провадження № 11-24апп21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій і підтверджені належними доказами.
За обставинами цієї справи ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_9 неодноразово надавалася відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» як чоловіку, який самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років. Факт надання такої відстрочки підтверджується відповідними довідками ІНФОРМАЦІЯ_6 : №89/1708 від 26.08.2024 року; №89/8249 від 19.12.2024 року; №2824 від 07.02.2025 року; військово-обліковий документ із застосунку «Резерв+».
Так, здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільну процесуальну дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).
Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до Єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (частина перша статті 89 ЦК України).
Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза місцем її знаходження та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення (частини перша-третя статті 95 ЦК України).
У Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні відомості щодо юридичної особи – ІНФОРМАЦІЯ_10 .
Згідно п.1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. 
В силу абз.3-6 п.3 Положення районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки як структурні підрозділи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя підпорядковуються відповідному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, області, мм. Києва та Севастополя, на території відповідальності якого вони перебувають згідно з адміністративно-територіальним устроєм України. Безпосереднє керівництво територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки і контроль за їх діяльністю здійснюють відповідні оперативні командування, а загальне - Командування Сухопутних військ Збройних Сил, яке узгоджує основні питання діяльності територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки з відповідними структурними підрозділами Генерального штабу Збройних Сил та Міноборони. Діяльність територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки координується та спрямовується Міноборони. Перевірка стану службової діяльності та мобілізаційної готовності територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки проводиться в установленому законодавством порядку.
Згідно п.7 Положення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя. З метою забезпечення виконання завдань та визначених функцій районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у їх складі утворюються структурні підрозділи (відділи, відділення, групи, служби), які провадять діяльність відповідно до положення про структурний підрозділ районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що затверджується керівником районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Положення про районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затверджуються керівниками відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя. Територіальний центр комплектування та соціальної підтримки має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.
Відповідно до п.8 Положення завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, здійснення контролю за його станом, зокрема в місцевих держадміністраціях, органах місцевого самоврядування та в органах, що забезпечують функціонування системи військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (крім СБУ та розвідувальних органів України), забезпечення в межах своїх повноважень адміністрування (територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя) та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) (районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), проведення заходів із взяття громадян України на військовий облік призовників, направлення громадян України для проходження базової військової служби, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил (далі - збори), ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил (далі - пенсіонери) та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.
Згідно п.9 Положення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам.
В силу п.10 Положення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, крім виконання функцій, зазначених у п.9 цього Положення, координують та здійснюють контроль за діяльністю підпорядкованих територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, контролюють дотримання ними вимог законодавства, виконання наказів і директив Верховного Головнокомандувача Збройних Сил, наказів і директив Міноборони, Міністра оборони, Головнокомандувача Збройних Сил, Генерального штабу Збройних Сил та інших органів військового управління;
На підставі п.11 Положення районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у п.9 цього Положення, також й оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації, які надаються в установленому порядку, та проводять перевірку підстав їх надання, ведуть спеціальний облік військовозобов`язаних.
В силу п.14 Положення керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, області, мм. Києва та Севастополя, районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки відповідає, крім іншого, за військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, своєчасне та повне виконання завдань, покладених на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, забезпечувати виконання особовим складом територіального центру комплектування та соціальної підтримки поставлених перед ним завдань, здійснювати контроль за веденням персонального військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, бронюванням військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час в місцевих держадміністраціях, інших державних органах, органах місцевого самоврядування та на підприємствах (крім СБУ та розвідувальних органів), здійснювати контроль за правомірністю видачі громадянам військово-облікових документів, посвідчень та інших документів.
Отже, у цій справі апеляційний суд, погодившись із аргументами ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо впливу оскарженим рішенням на його права та обов`язки з причин того, що у них за умови його чинності виникне обов`язок надати відстрочку від мобілізації в особливий період, залишив поза оцінкою добросовісність використання процесуальних прав щодо замовчування факту вже використання цього рішення як підстави для відстрочки ще у 2024 році.
Також, з аналізу Положень про ТЦК вбачаються: повне підпорядкування ІНФОРМАЦІЯ_11 ; виконання ним функцій обласного ТЦК та СП, крім інших, в частині прийняття рішень про відстрочку; контроль за виконанням цих завдань з боку керівника ІНФОРМАЦІЯ_7 й підзвітність йому, - отже не можна нівелювати обставинами дослідження належного виконання апелянтом покладених для цього обов`язків, оскільки, за протилежного, виявленні зловживання при безумовному погодженні з поважністю пропуску строку на апеляційне оскарження сприятимуть приховуванню таких фактів (порушень обов`язків службовцями підрозділів) та можуть сприяти більш негативним наслідкам для обороноздатності держави, ніж використання оскаржуваного рішення для ухилення від мобілізації одного військовозобов`язаного.
Належно виконуючи покладені функції ІНФОРМАЦІЯ_12 також не був позбавлений можливості перевірки триваючих обставин використання судових рішень та зажадати від військовозобов`язаних доказів відсутності змін встановлених такими обставин щоразу при вирішенні підстави продовження дії права на відстрочку згідно пункту 4 частини 1 статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Крім цього, переліку осіб, які не брали участь у справі, а судове рішення за яким може вплинути на права і обов`язки,- чинний процесуальний закон не містить і це відноситься до дискреції суду. У цьому спорі пов`язуються сімейні відносини й щодо виховання дітей з відносинами обороноздатності держави, що забезпечуються в цій частині Міністерством оборони України, тому захист інтересів держави з метою перевірки відповідності оскаржуваного рішення вимогам закону та виправлення судової помилки, на моє переконання, може бути здійснено й за ініціативи іншого органу, якому державною делеговані повноваження представляти її інтереси в сімейних, соціальних відносинах тощо.
Таким чином, при належному виконанні покладених на ІНФОРМАЦІЯ_7 своїх функцій у сфері контролю за ІНФОРМАЦІЯ_9 щодо надання військовозобов`язаним відстрочки за судовими рішеннями, ухваленими на підставі судової помилки, апелянт об`єктивно мав змогу довідатися про таку підставу для відстрочки ОСОБА_1 (рішення суду) ще з 26 серпня 2024 року. 
Заперечення апелянта щодо обізнаності про використання оскаржуваного рішення для отримання відстрочки лише викриває відсутність контролю над діяльністю МТЦК та координації роботи між ними.
"У разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід" ("Щокін проти України" заяви п. 56).
Наслідуючи такий підхід, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року у справі № 812/292/18 теж зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
Другим вагомим моментом, на якому наполягає Європейський суд з прав людини, є вимога ефективності оскарження, яка стосується і судового оскарження, передбаченого ст. 13 Конвенції 
ВП ВС у справі № 990/98/25 чітко вказала: негативні наслідки помилок або бездіяльності державних органів не можуть перекладатися на приватну особу та нагадала про європейські стандарти (справи «Волохи проти України», «Мелоун проти Сполученого Королівства»): надання органам влади необмежених повноважень є несумісним із принципом верховенства права. Суд також звернувся до принципу in dubio pro tributario — пріоритету найбільш сприятливого для особи тлумачення норми права. Якщо норми закону дозволяють множинне трактування (як у випадку цієї справи із визнанням наявності підстав для відстрочки та процедурою оскарження рішення суду про виникнення такого права понад встановлені терміни), держава зобов`язана тлумачити закон на користь громадянина.
Висновок.
Таким чином, за обставин цієї справи, вбачається, що:
- структурним підрозділом апелянта було застосовано (прийнято до виконання) оскаржуване рішення в 2024 році та замовчано від суду про його застосування шляхом надання відстрочки; 
- ІНФОРМАЦІЯ_12 протягом тривалого часу проявив бездіяльність, маючи змогу виявити факт виконання, на їх думку, незаконного рішення, не вжили заходів щодо запобігання цьому та не оскаржили його з моменту пред`явлення структурному підрозділу; 
- наявність інших осіб, які можуть використати процесуальне право на виправлення судової помилки в інтересах держави. 
Вважаю, що поновлення строку на апеляційне оскарження і, як наслідок, не залишення апеляційної скарги без розгляду із результатами скасування судового рішення відбулося за обставин нелегітимного втручання держави в права та інтереси учасників справи, зокрема, військовозобов`язаного, який тривалий час отримував відстрочку від мобілізації, тобто принципу «res judicata» (остаточності рішення).
Щодо висновків колегії суду по суті апеляційної скарги про незаконність оскаржуваного судового рішення, звертаю увагу, що такі зроблені на підставі єдиної думки за сталою практикою суду. 

Суддя Чернівецького 
апеляційного суду     Ігор ЛИСАК