ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 р. 	Справа № 520/28446/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Бегунца А.О. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.02.2026, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., м. Харків, повний текст складено 13.02.26 у справі № 520/28446/25
за позовом Керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах Харківської обласної державної (військової) адміністрації, Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації 
до  ОСОБА_1 
про зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах Харківської обласної державної (військової) адміністрації, Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації (далі за текстом також - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 (далі за текстом також - відповідачка), в якому просив суд:
1. Зобов`язати ОСОБА_1 укласти з Департаментом культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації на умовах і в порядку, визначеними Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1768, охоронний договір на частину пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення - «Палац Праці», охоронний № 7113-Ха та занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883 (прийнята на облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.05.1980 № 334 за адресою «пл. Радянської України, 1» під охоронним № 271)», а саме:
- нежитлові приміщення 4-го поверху № 1-:-5, № 8, № 9, № І загальною площею 105,5 кв. м., нежитлові приміщення 5-го поверху № 1-:-5, № 8, № 9, № 11-:-18, № І, загальною площею 237,1 кв. м. в літ. «А-6-8» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1623328663101) в нежитловій будівлі літ. А-6-8 загальною площею 26 389,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ;
- нежитлові приміщення 6-го поверху № 1, № 4, № 5, № 8-:-14, № 16-:-20, № І, 7-го поверху № 7-:-9, № 12-:-15, № ІІІ (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 232983363101) опис: нежитлові приміщення 6-го (шостого) поверху № 1, № 4, № 5, № 8-:-14, №16-:-20, № І, загальною площею 238,6 кв. м. та нежитлові приміщення 7-го поверху (сьомого поверху) № 7-:-9, № 12-:-15, № ІІІ загальною площею 107, 2 кв. м. в нежитловій будівлі літ. «А-6-8» загальною площею 26 389,3 кв.м за адресою АДРЕСА_1 .
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2026 року адміністративний позов задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 укласти з Департаментом культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації на умовах і в порядку, визначеними Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1768, охоронний договір на частину пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення - «Палац Праці», охоронний № 7113-Ха та занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883 (прийнята на облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.05.1980 № 334 за адресою «пл. Радянської України, 1» під охоронним № 271)», а саме:
- нежитлові приміщення 4-го поверху № 1-:-5, № 8, № 9, № І загальною площею 105,5 кв. м., нежитлові приміщення 5-го поверху № 1-:-5, № 8, № 9, № 11-:-18, № І, загальною площею 237,1 кв. м. в літ. «А-6-8» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1623328663101) в нежитловій будівлі літ. А-6-8 загальною площею 26 389,3 кв.м за адресою м. Харків, майдан Конституції, будинок 1.
- нежитлові приміщення 6-го поверху № 1, № 4, № 5, № 8-:-14, № 16-:-20, № І, 7-го поверху № 7-:-9, № 12-:-15, № ІІІ (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 232983363101) опис: нежитлові приміщення 6-го (шостого) поверху № 1, № 4, № 5, № 8-:-14, №16-:-20, № І, загальною площею 238,6 кв. м. та нежитлові приміщення 7-го поверху (сьомого поверху) № 7-:-9, № 12-:-15, № ІІІ загальною площею 107, 2 кв. м. в нежитловій будівлі літ. «А-6-8» загальною площею 26 389,3 кв.м за адресою АДРЕСА_1 .
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідачка оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідачка, із посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09.09.2025 у справі № 440/10514/23, зазначає, що після внесення об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України або набуття ним правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власнику (користувачу) цього об`єкта або уповноваженому ним органу (особі). У такому разі власник (користувач) пам`ятки щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання такого повідомлення. Відповідачка зазначає, що власником відповідних нежитлових приміщень за адресою: місто Харків, Конституції майдан, 1, стала з 16.01.2019. Наданий прокурором, у тому числі, витяг - Інформаційна довідка з реєстру прав власності на нерухоме майно саме це і підтверджує, проте не містить будь-якої інформації щодо належності вказаних нежитлових приміщень саме як до пам`ятки містобудування та архітектури “Палацу Праці”. При цьому прокурор зазначає, що пам`ятка містобудування та архітектури місцевого значення “Палац Праці” занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України Наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 за № 1883, охоронний номер 7113-Ха. Отже, як убачається з наведеного, в тому числі і твердження прокурора, відповідачка стала власником приміщень, щодо яких були відсутні будь-які відомості щодо належності до відповідної пам`ятки архітектури, а також взагалі внесення до відповідного реєстру, як стверджує прокурор, відбулось лише у червні 2020 року, тобто через півтора року після набуття відповідачкою у власність відповідних нежитлових приміщень за адресою: майдан Конституції, 1, у місті Харкові. При цьому обов`язок щодо укладення охоронного договору у відповідачки в такому разі виникає лише не пізніше одного місяця з моменту отримання письмового повідомлення від відповідного органу охорони культурної спадщини в письмовій формі (пункт 13 Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини (далі - Порядок № 1768). Отже, обов`язку відповідача щодо укладення охоронного договору передує обов`язок органу охорони культурної спадщини письмово повідомити власника про вказані обставини внесення відповідного об`єкту до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та факт отримання такого повідомлення, від якого починає враховуватись місячний термін щодо укладення договору. Разом із тим відповідачка наголошує, що станом на 28.11.2025, починаючи з 16.01.2019, вона від відповідного органу охорони культурної спадщини не отримувала у відповідності до п. 13 вказаного Порядку № 1768 будь-якого письмового повідомлення щодо внесення до відповідного Державного реєстру нерухомих пам`яток України належних їй на праві власності нежитлових приміщень. Не містить таких даних і сам позов прокурора разом із доданими до нього додатками. Посилання суду на те, що Департаментом культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації направлено лист-припис від 02.04.2025 за № 05-25/869 ОСОБА_1 , із зобов`язанням укласти охоронний договір, на який відповідь відповідачкою не надано, не відповідає обставинам та матеріалам справи. Так, матеріали справи не містять взагалі будь-яких належних та допустимих доказів того, що вказаний лист - припис було не тільки отримано відповідачкою, але ж і доказів того, що такий лист - припис взагалі направлявся на адресу відповідачки. Окрім того, сам по собі припис не є належним та відповідним повідомленням, що повинно було б бути зроблене у відповідності до вимог п. 5.9 вищевказаного Порядку. Також відповідачка зауважує, що за формою та змістом наданий представником територіального органу прокуратури паспорт об`єкта культурної спадщини не відповідає вимогам Порядку обліку об`єктів культурної спадщини, затвердженого Наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 за № 158, Наказу Міністерства культури і мистецтв України, Державного комітету України з будівництва та архітектури від 13.05.2004 № 295/104 «Про затвердження форм облікової картки та паспорта об`єкта культурної спадщини», а також Наказу Державної служби охорони культурної спадщини від 03.06.2004 № 11 «Про схвалення методичних рекомендацій щодо заповнення облікової картки об`єкта культурної спадщини та паспорту об`єкта культурної спадщини». При цьому паспорт об`єкта культурної спадщини є обов`язковим документом, який розробляється та оформлюється уповноваженим органом охорони культурної спадщини у межах бюджетного фінансування або інших джерел, не заборонених законодавством та відповідно до затвердженої форми. Наявність такого паспорта для укладення охоронного договору не є формальністю. Виникненню у відповідача обов`язку укласти охоронний договір передує необхідність вчинення Департаментом дій щодо оформлення відповідних документів на пам`ятку, зокрема, паспорта об`єкта культурної спадщини.
За результатами апеляційного розгляду просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Від Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова та Харківської обласної державної (військової) адміністрації надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в якому позивачі зазначають, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів та встановленням усіх обставин у справі. Вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просять залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
У відповіді на відзиви відповідачка просить урахувати встановлені апеляційним судом у справі № 520/28456/25 обставини щодо паспорту об`єкта культурної спадщини та письмового повідомлення, які, на її думку, з урахуванням положень ст. 78 КАС України, мають бути враховані під час розгляду апеляційної скарги на рішення у даній справі, як в тому числі такі, що не підлягають доказуванню.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також – КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що за адресою: м. Харків, майдан Конституції, 1, розташована пам`ятка містобудування та архітектури місцевого значення - «Палац Праці», яка взята на державний облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.05.1980 № 334 охоронний номер 271 та занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України Наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883, охоронний номер 7113-Ха.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у приватній власності ОСОБА_1 перебувають:
- нежитлові приміщення 4-го поверху № 1-:-5, № 8, № 9, № І загальною площею 105,5 кв. м., нежитлові приміщення 5-го поверху № 1-:-5, № 8, № 9, № 11-:-18, № І, загальною площею 237,1 кв. м. в літ. «А-6-8» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1623328663101 на підставі договору дарування серія та номер: 145, виданий 16.01.2019);
- нежитлові приміщення 6-го поверху № 1, № 4, № 5, № 8-:-14, № 16-:-20, № І, 7-го поверху № 7-:-9, № 12-:-15, № ІІІ (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 232983363101) - опис: нежитлові приміщення 6-го (шостого) поверху № 1, № 4, № 5, № 8-:-14, №16-:-20, № І, загальною площею 238,6 кв. м. та нежитлові приміщення 7-го поверху (сьомого поверху) № 7-:-9, № 12-:-15, № ІІІ загальною площею 107, 2 кв. м. в літ. «А-6-8» на підставі договору дарування, серія та номер: 144, виданий 16.01.2019, видавник: ПН ХМНО Луценко В.
З моменту набуття права власності на вищевказані об`єкти нерухомого майна ОСОБА_1 не вжито заходів щодо укладення охоронних договорів на нежитлові приміщення 4-го поверху № 1-:-5, № 8, № 9, № І загальною площею 105,5 кв. м., нежитлові приміщення 5-го поверху № 1-:-5, № 8, № 9, № 11-:-18, № І, загальною площею 237,1 кв. м. та нежитлові приміщення 6-го поверху № 1, № 4, № 5, № 8-:-14, № 16-:-20, № І, 7-го поверху № 7-:-9, № 12-:-15, № ІІІ (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 232983363101) в літ. «А-6-8» за адресою: м. Харків, майдан Конституції, 1, що є частиною пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення - «Палац Праці», що підтверджується листом Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації від 12.09.2025 за № 05-22/2315.
З огляду на ці обставини позивач заявляє про порушення інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини, що стало підставою для звернення до суду з цим адміністративним позовом.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції визнав доведеним факт порушення відповідачем вимог статті 23 Закону України "Про охорону культурної спадщини".
Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (далі за текстом - Закон № 1697-VII) встановлено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які перебувають за її межами.
Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь врегульовано Законом України "Про охорону культурної спадщини" (далі за текстом - Закон № 1805-ІII).
За приписами статті 1 Закону № 1805-ІII культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини;
об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;
пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України;
охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини.
Частиною 2 статті 5 цього Закону передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, належить, зокрема реалізація державної політики з питань охорони культурної спадщини; ведення Державного реєстру нерухомих пам`яток України, здійснення координації та контролю за паспортизацією нерухомих об`єктів культурної спадщини; подання Кабінету Міністрів України пропозицій про занесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та про внесення змін до нього щодо пам`яток національного значення; занесення об`єктів культурної спадщини місцевого значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та внесення змін до нього щодо пам`яток місцевого значення.
Згідно з пунктами 1, 2 частини другої статті 6 Закону № 1805-ІII до повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить, зокрема забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини на відповідній території; подання пропозицій органу охорони культурної спадщини вищого рівня про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, внесення змін до нього та про занесення відповідної території до Списку історичних населених місць України.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 6 Закону № 1805-ІII до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить укладення охоронних договорів на пам`ятки.
За змістом частин 1, 3 та 4 статті 23 Закону № 1805-ІII усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.
Власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору (ч. 1 ст. 24 Закону № 1805-ІII).
Статтею 25 Закону № 1805-ІII визначено, що надання об`єктів культурної спадщини, що є пам`ятками, в користування юридичним та фізичним особам з науковою, культурно-освітньою, туристичною та іншою метою здійснюється з дотриманням встановлених цим Законом вимог. Юридичні та фізичні особи, у користуванні яких перебувають пам`ятки, відповідають за їхню збереженість і зобов`язані дотримувати вимог органів охорони культурної спадщини. Юридичні та фізичні особи зобов`язані забезпечити збереженість пам`яток на землях, якими вони користуються, та укладати з органами охорони культурної спадщини охоронні договори.
З аналізу вищенаведених норм права слідує, що об`єкти культурної спадщини охороняються законом навіть при відсутності належним чином укладеного охоронного договору. У той же час, охоронний договір встановлює чіткі вимоги для збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28.12.2019 у справі № 806/1536/18 сформував правову позицію, відповідно до якої охоронний договір є актом за участю суб`єкта владних повноважень та співвласника пам`ятки культурної спадщини, має форму договору, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері (реалізація державного управління охороною культурної спадщини) і укладається на підставі ст. 23 Закону № 1805-ІІІ. Укладання такого договору відбувається замість видання індивідуального акта органу охорони культурної спадщини, яким покладається на власника зобов`язання щодо забезпечення збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини. З аналізу наведених вище норм права вбачається, що об`єкти культурної спадщини охороняються законом навіть при відсутності належним чином укладеного охоронного договору. У той же час, охоронний договір встановлює чіткі вимоги для збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність.
Порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов`язків, що випливають із цього Закону.
Пунктом 2 Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, щойно виявлені об`єкти культурної спадщини чи їх частини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 за № 1768 (далі - Порядок № 1768) (в редакції Порядку на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що власник пам`ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.
При цьому охоронний договір встановлює режим використання пам`ятки культурної спадщини чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована (п. 1 Порядку № 1768).
Відповідно до пункту 5 Порядку № 1768 (із змінами і доповненнями, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2024 року № 630) охоронний договір укладається на пам`ятку чи її частину за видами об`єктів культурної спадщини.
Згідно з пунктом 6 Порядку № 1768 (із змінами і доповненнями, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2024 року № 630) в охоронному договорі зазначається режим використання пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини, у тому числі території, на якій вони розташовані.
Згідно з п. 13 Порядку № 1768 (із змінами і доповненнями, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2024 року № 630) після внесення об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України або набуття ним правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власнику (користувачу) цього об`єкта або уповноваженому ним органу (особі). У такому разі власник (користувач) пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання такого повідомлення.
Відповідно до пункту 17 Порядку № 1768 (із змінами і доповненнями, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2024 року № 630) охоронний договір на пам`ятку архітектури чи її частину складається за формою згідно з додатком 1 та повинен містити такі додатки:
1) акт технічного стану пам`ятки (форма якого визначається МКІП) з фотофіксацією, що не перевищує трьох місяців до дати укладення охоронного договору. Для комплексів (ансамблів) складається окремий акт на кожну їх складову. Акт технічного стану поновлюється не рідше ніж раз на п`ять років. Якщо стан пам`ятки або її частини значно змінився після проведення робіт на пам`ятці, - протягом п`яти календарних днів після його зміни;
2) опис культурних цінностей і предметів, які належать до пам`ятки, розташовуються на її території чи пов`язані з нею і становлять історичну, наукову, художню цінність, з визначенням місця і умов зберігання та використання;
3) технічний паспорт;
4) план пам`ятки чи її частини у масштабі 1:100, 1:200 (можуть бути у складі технічного паспорта);
5) план території пам`ятки;
6) паспорт пам`ятки (форма якого визначається МКІП).
Таким чином, з аналізу положень Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Порядку № 1768 слідує, що юридичні або фізичні особи, у власності або користуванні яких перебувають об`єкти культурної спадщини чи їх частини, зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір встановленого зразка, до якого мають бути додані додаткові документи. Тобто обов`язок укладення охоронного договору покладається саме на власника пам`ятки, а не на орган охорони культурної спадщини, і саме власник повинен бути його ініціатором.
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 826/4605/16, у постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 806/1536/18 та у постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 826/25854/15.
Отже, ОСОБА_1 була зобов`язана протягом місяця з моменту отримання у власність частини пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення – «Палац Праці», що розташована за адресою: м. Харків, майдан Конституції, 1, укласти охоронний договір з Харківською обласною військової адміністрацією, Департаментом культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації.
Суд зазначає, що саме юридичні або фізичні особи, у власності або користуванні яких перебувають об`єкти культурної спадщини чи їх частини, зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір встановленого зразка, до якого мають бути додані додаткові документи.
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 13.12.2018 у справі № 826/4605/16, від 19.02.2021 у справі № 826/25854/15 та від 23.05.2024 у справі № 320/5145/23.
При цьому Департаментом культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації направлено лист-припис від 02.04.2025 за № 05-25/869 ОСОБА_1 , із зобов`язанням укласти охоронний договір, на який відповідь відповідачкою не надано.
Отже, твердження відповідачки у відзиві на позов та апеляційній скарзі про те, що станом на 28.11.2025, починаючи з 16.01.2019, вона від відповідного органу охорони культурної спадщини не отримувала у відповідності до п. 13 Порядку № 1768 будь-якого письмового повідомлення щодо внесення до відповідного Державного реєстру нерухомих пам`яток України належних їй на праві власності нежитлових приміщень, не відповідає дійсності.
Окрім того, колегія суддів уважає за необхідне зауважити, що відповідно до Прикінцевих положень Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятки, взяті на державний облік згідно з нормами Закону УРСР «Про охорону та використання пам`яток історії та культури» (які можуть бути на даний момент і не внесені до Державного реєстру нерухомих пам`яток України), визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.
Таким чином будівля, розташована за адресою: м. Харків, майдан Конституції, 1, набула статусу пам`ятки ще у 1980 році, а не у 2020 році, на підставі рішення виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.05.1980 № 334.
Отже, з моменту взяття вказаного об`єкта культурної спадщини на державний облік як пам`ятки місцевого значення, на нього розповсюджується спеціальний режим використання, що, у свою чергу, покладає на власників цієї пам`ятки певні обов`язки по збереженню її автентичності та історичної цінності.
З огляду на викладене, відповідачка у справі була обізнана про статус будівлі, оскільки інформація міститься у відкритому доступі і численних публікаціях, а наведена інформація мала б спонукати власника на виконання вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини».
Разом із тим, доказів звернень відповідачки до Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації щодо укладення охоронного договору за період з дати реєстрації права на вказаний об`єкт до дня звернення прокуратури до суду з цим позовом матеріали справи не містять.
При цьому станом на дату розгляду справи охоронний договір, передбачений статтею 23 Закону № 1805-III, на вищевказаний об`єкт історії та архітектори місцевого значення між ОСОБА_1 та Департаментом культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації не укладено.
За встановлених обставин колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про порушення відповідачкою вимог статті 23 Закону № 1805-III.
Посилання відповідачки на те, що наданий прокурором витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно не містить будь-якої інформації щодо належності вказаних нежитлових приміщень саме як до пам`ятки містобудування та архітектури «Палацу Праці», колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на таке.
Відповідно до п. 61 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який затверджено Постановою КМУ від 26.10.2011 № 1141, витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав формується після внесення до зазначеного Реєстру відомостей про речові права, обтяження речових прав та містить відомості про: індексний номер витягу; дату та час його формування; державного реєстратора, який сформував витяг; підставу формування витягу; речові права, обтяження речових прав, що заявлені заявником та державну реєстрацію яких проведено; нерухоме майно.
У разі коли витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав формується у паперовій формі, такий витяг також повинен містити поле для проставлення підпису та печатки.
Таким чином витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не повинен містити інформації про належність нерухомого майна до пам`ятки містобудування та архітектури.
Окрім того, порядок оформлення паспорта об`єкта культурної спадщини для укладання охоронного договору не є предметом спору, який розглядається у цій справі.
Порядок № 1768 не містить такої умови, як належне оформлення паспорта об`єкта культурної спадщини для укладання охоронного договору.
Відповідно до п. 17 Порядку № 1768 паспорт об`єкта культурної спадщини є обов`язковим додатком до охоронного договору, а процедуру та умови складання паспорта об`єкта культурної спадщини Порядок № 1768 не передбачає.
Тому посилання ОСОБА_1 на зміст та порядок складання паспорта об`єкта культурної спадщини за адресою: м. Харків, пл. Конституції, 1, є безпідставними.
Посилання відповідачки на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09.09.2025 у справі № 440/10514/23, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі не є релевантними з огляду на те, що Верховний Суд досліджував факт наявності паспорта об`єкта культурної спадщини, а не факти відповідності/не відповідності складання паспорта об`єкта культурної спадщини нормам законодавства на момент виникнення спірних відносин.
Посилання ОСОБА_1 на Методичні рекомендації щодо заповнення облікової картки об`єкта культурної спадщини та паспорта об`єкта культурної спадщини, які затверджені Наказом Державної служби охорони культурної спадщини від 03.06.2004 № 11, на Наказ Міністерства культури і мистецтв України, Державного комітету України з будівництва та архітектури від 13.05.2004 № 295/104, яким затверджена форма паспорта об`єкта культурної спадщини, не впливають на обов`язок відповідачки укласти з ДКТ ХОД(В)А охоронний договір на частину пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення.
При цьому, ані Законом України «Про охорону культурної спадщини», ані Порядком № 1768, ані Порядком обліку об`єктів культурної спадщини, який затверджено Наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 № 158, не передбачено умови укладання охоронного договору на пам`ятку архітектури від належного оформлення паспорта об`єкта культурної спадщини.
Щодо посилання відповідачки на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18.05.2026 у справі № 520/28456/25, як преюдиційної до цієї справи, колегія суддів зауважує на таке.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої та сьомої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Звільнення ж від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, слід розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
Тобто за змістом частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, у якому відповідні обставини зазначені як установлені.
Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України.
Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.
Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 15 листопада 2019 року у справі № 826/198/16, від 30 вересня 2021 року у справі № 826/7424/17, від 27.10.2022 у справі № 260/1896/20.
Колегія суддів акцентує увагу й на тому, що преюдиційні факти – це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Отже, якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається.
Такий висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 522/7758/14-ц.
Водночас преюдиція під час встановлення та перевірки обставин справи не має абсолютного характеру, оскільки відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України однією із засад адміністративного судочинства є офіційне з`ясування всіх обставин у справі.
Згідно з імперативними положеннями частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів із власної ініціативи.
Згідно з позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постанові від 29 листопада 2019 року у справі № 818/154/16, принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед в активній ролі суду при розгляді справи; в адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення; принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.
Крім того, колегія суддів ураховує, що зі змісту статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України випливає, що преюдиційними можуть бути, за визначених у цьому Кодексі умов, саме обставини, встановлені у судовому рішенні, яке набуло законної сили. Проте преюдиція не поширюється на правову оцінку таких обставин, оскільки відповідно до частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таке застосування норм процесуального права відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у пункті 32 постанови від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, згідно з яким преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Колегія суддів уважає за необхідне зауважити на тому, що висновки суду апеляційної інстанції у справі № 520/28456/25 щодо паспорту об`єкта культурної спадщини та письмового повідомлення є правовою оцінкою таких обставин, здійсненою цим судом.
Разом із тим правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду, а преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність преюдиційного значення судового рішення у справі № 520/28456/25 для цієї справи. Обставини, вказані відповідачкою як преюдиційні, не є такими у справі, що розглядається, а є оцінкою доказів у іншій адміністративній справі.
У силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховуються висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не у рішеннях (постановах) судів першої (апеляційної) інстанції.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.
В аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні суд апеляційної інстанції враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд апеляційної інстанції також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 18390/91, пункт 29).
З огляду на зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку, що судом досліджені всі ключові питання, які є важливими для прийняття судового рішення.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Зважаючи на результати апеляційного розгляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.02.2026 у справі № 520/28446/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	А.О. Бегунц   В.Б. Русанова